Ема Голдрик
Непреклонната Бет

Превод от английски: Йорданка Влахова, 1995

chitanka.info

Първа глава

— И още нещо — провикна се Бет Хендли толкова силно, че гласът й изграка, — ако не оставиш кучето ми на мира, ще те тресна с ей тази лопата! Чу ли?

— Май всички в Пикаюн чуха. Или по-точно всички в Мисисипи! — Франк Уайли беше в доста неизгодно положение. Неговият северняшки акцент се различаваше твърде много от провлечения южняшки говор. Освен това се беше заклещил в тясната дупка в основата на два и половина метровия плет, делящ новия му дом от къщата на Бет и най-после, след четиридневни усилия почти беше докопал долнопробния помияр, ровещ в градината му. Трябваше само да протегне ръка и… Но когато се промуши през дупката в плета, едва не размаза лицето си в обувката на тази Жана Д’Арк, въоръжена с лопата.

— Не само многознайко, но и чистокръвен янки! — сарказмът в гласа й би могъл да избие всички войници на Севера, в която и да е битка.

За Бет денят в училище се беше оказал тежък. А бяха изминали само две седмици от началото на учебната година. Изтърканата фраза „Слава богу, че е петък!“ се въртеше из главата й от обяд. Изпитваше нужда да излее гнева си върху някого. И когато Фанг профуча през плета, скимтейки, главата на този мъж изглеждаше идеалната мишена за целта. Без да отдръпне насочената лопата, Бет пооправи овехтялата си червена плажна блуза и опърпаните си бели шорти.

— Добре, добре — измърмори Франк и вдигна поглед към младата жена. Гледката не беше никак лоша. Къдравата й черна коса стигаше до раменете и обрамчваше миловидно лице. Момичето явно не носеше бельо под блузката и прекрасната й фигура се очертаваше ясно под тънката материя.

— Слушай, ще мина оттатък и ще поговорим за твоя помияр… За кучето ти — последното уточнение беше направено заради яростта, изписала се по лицето на младата жена.

— Ако стъпиш на моя територия, не отговарям!

— На това ли му викат южняшко гостоприемство — измърмори Франк, докато безуспешно опитваше да се провре обратно.

— Пуловерът ти се е закачил — осведоми го тя с явно задоволство. Очевидно не възнамеряваше да му помогне.

Франк си пое дълбоко въздух. През по-голямата част от живота му го бяха обявявали за „избухлив“, но той твърдо беше решил да не създава същото впечатление на новата си работа, а да изглежда като улегнал трийсет и шест годишен мъж. Все пак трудно беше да се въздържи.

— Радвам се, че ти доставям такова удоволствие. Не би ли се отдалечила за малко?

— Нямам такова намерение.

Мек южен контраалт, отбеляза той. Изтърколи се плавно и махна клона, на който се беше закачил. Но плетът от гъсто преплетен лигуструм, грижливо подкастрян, не беше лесен за преодоляване. Операцията му отне десетина минути.

Той все още чуваше как жената в съседния двор успокоява кучето си, застанала в сянката на високия дъб. Къде съм дошъл, запита се мъжът. Трето Авеню е чудесна улица, със зеленина и неоградени морави — а аз наех единствената къща в града, отделена от съседите с жив плет! И то отглеждан с години! Премини през него, Франки, и бъди любезен!

Той изтупа панталоните си, подръпна пуловера и дори успя да се усмихне. Младата жена беше гърбом, когато Франк заобиколи плета и влезе в двора. Наведена, за да поучава малкото псе, виновно за всичко, тя представляваше много приятна гледка. Доста усилия му костваше да не я потупа отзад. Лекичко, разбира се.

— Госпожице?

Тя се извърна рязко и ахна от почуда. Той не изглеждаше толкова огромен, докато лежеше по корем! Усмивката му беше очевидно изкуствена и зад нея си личеше, че е бесен. Бет не се плашеше лесно. В гимназията на Пикаюн тя беше известна сред някои ученици като „непреклонната Хендли“. Ала непознатият се извисяваше твърде заплашително и я принуди да отстъпи крачка-две. Нейното граничарско коли, дребосъкът, родил се последен, отстъпваше по-бързо и от нея. Скри се зад гаража и оттам залая с всички сили. Мъжът избухна в смях.

— Не е нужно да се смеете. Когато го взех, си мислех, че ще порасне повече.

— О, разбирам. Погрешна преценка.

— Ако намеквате, че непрестанно правя погрешни преценки, то няма за какво повече да говорим, нали? — колкото повече нарастваше гневът й, толкова по-хладно любезна ставаше тя. Дори вятърът, изглежда, й имаше страха — спря да си играе с къдриците, които тъкмо се увиваха около шията й.

Мъжът продължаваше да приближава към нея, а тя все така отстъпваше назад, докато се блъсна в полуотворената врата на гаража. Заболяха я дробовете — отдавна не беше си поемала въздух. Дишай, заповяда си тя. Дишай, глупачка такава! Пое глътка въздух. После вдъхна дълбоко.

Очите на мъжа изглеждаха приковани в нещо под брадичката й. Нямаше нужда да поглежда — знаеше, че гърдите й са твърде големи за дребната й фигура.

— Мръсен янки! — изсъска.

— Мислех, че Гражданската война отдавна е свършила — присмя й се той. — Или греша?

— Ако имаш предвид войната между Севера и Юга, да.

„Защо толкова ме интересува какво има предвид той“, питаше се тя вбесена. Това е само една случайна среща. Може би той е тук временно? А дори да не е, какво ми влиза в работата?

— Но ти не си я забравила?

— Не бих могла. Преподавам история.

— Ясно! Но да се върнем на въпроса за кучето. То е твое, нали?

Иззад гаража Фанг вдигаше такава врява, че като нищо можеше да дойде и полицейска кола. А през последните три седмици в участъка бяха постъпили шест жалби от Фанг й Бет не желаеше нови неприятности. Дали пък не бих могла да омилостивя този мъж с ласкателства, помисли си.

— Е, да, Фанг е мой. Но вие, разбира се, не се страхувате от това малко кученце? — големите й кафяви очи се плъзнаха по тялото на непознатия. Погледът й казваше: „Силен мъж като теб!“. Потрепването на дългите й извити мигли трябваше да сложи удивителния знак накрая.

— Прекаляваш — подсмихна се мъжът. — Не, не се страхувам от кучето ти, но розите ми са ужасени.

— Розите ти ли?

— Да, розите ми. Наех тази къща заради розите. А кучето ти идва и рови корените им. Човек би си помислил, че в градината има заровен труп или нещо подобно.

— Може и да има — тросна се тя. — Баща ми мразеше семейство Хърли. Вторият ми баща също… И аз…

— Но те вече не живеят тук — прекъсна я той. — Отсега ще си имаш работа с Уайли — той протегна към нея огромната си длан. — Франсис Уайли. Приятелите ме наричат Франк.

— Приятно ми е, господин Уайли.

Веждите му се повдигнаха и той отново се засмя. Мъничката й ръка се изгуби в неговата.

— А вие сте?

— О, Хендли. Бет Хендли.

Той продължи да държи ръката й. Без да е необходимо, каза си младата жена. По този мост от ръце сякаш протичаше привличането между двамата. Бет си пое дълбоко въздух, за да се почувства по-сигурна.

— Франсис — предаде се тя. — Франк. Чухме, че някой се нанася в съседната къща, но…

— Нямахте време да поклюкарствате по това, предполагам.

Свободната му ръка покри пръстите на младата жена и ръката на Бет се озова пленена като в огромна мидена черупка. Колко отдавна не съм имал свое момиче, помисли си той. Хубаво, мъничко избухливо момиче — тъкмо за мен. Дявол да го вземе, няма ли да престана да стоя като вкаменен!

— Добре, че беше кучето, та да се запознаем — каза той.

— О, розите. Аз… ще поговоря с Фанг за тях. Ние ще се…

— … ще се разберете с него?

— Точно това исках да кажа.

Тя не можа да се удържи и избухна в смях. Колко отдавна не съм имала близък приятел, помисли си. И в този чудесен момент доведената й сестра Съки изтрополи откъм входната врата и развали всичко.

— Бет, няма ли да накараш този твой помияр да млъкне? Пак ще се оплаче някой и… О, кой ни е дошъл на гости?

За Бет беше съвсем ясно, че сестра й вече е видяла през прозореца „кой ни е дошъл на гости“. Сю-Ан беше облечена в тънка блуза, чийто лазурносин блясък подхождаше на грижливо фризираните й руси къдри, на високата й гъвкава фигура, и изобщо на цялото й изискано излъчване.

— Няма ли да ни запознаеш, Бет?

Е, край, каза си Бет мрачно. Брюнетката-повлекана и златната блондинка, трето действие. Или може би четвърто? Тя си спомняше добре всички млади мъже, които беше водила у дома само за да види отново и отново как сестра й ги покорява с чара си. Но си спомняше и друго — русото момиченце, готово да изпадне в нервна криза при най-малкото противопоставяне на неговите желания. И десетгодишното дете, изтичало до гаража да си вземе колелото и намерило баща си на предната седалка на колата, задушен от газовете на работещия двигател. Класическо самоубийство. Сю-Ан Фостър беше крехка красавица и с нея човек трябваше да внимава като с чуплив предмет.

— Съки… Сю-Ан, това е нашият нов съсед, господин Уайли.

— Господин Уайли — повтори Сю-Ан, удостоявайки го с усмивка, протегната ръка и блеснали сини очи, може би не точно в този ред.

Бет не се заслуша в разговора им. Крайният резултат беше ясен. Сю-Ан щеше да пусне в ход трепкащите си мигли и горкият човек щеше да падне в краката й. А тя щеше да се забавлява ден, седмица, най-много месец — а после да го сдъвче и изплюе.

„А ти ревнуваш“, обади се лукавият вътрешен глас. „Единственото, което не ти харесва в сценария, е, че главната роля е за Сю-Ан, вместо за теб!“

Силна ръка разтърси рамото й.

— Какво има?

— Пак мечтае! Извинете я, господин Уайли… искам да кажа Франк. Тя е романтичка. Не може да се съсредоточи върху нещо за повече от минута. Бет, господин Уайли…

— Не разбирам — прекъсна я той. — Уж сте сестри, а изглеждате съвсем различно. А и нейната фамилия е Фостър!

— Полусестри сме — измънка Бет — или дори по-малко. Моята майка се омъжи за нейния баща.

— Но живеете заедно като истински сестри — изрече той провлечено. — Колко трогателно!

— Пълна бъркотия — обясни Сю-Ан и се изкикоти. — Майка й остави къщата на нея, а баща ми завеща всички пари на мен.

— Бет е учителка, а ти…

— О, аз се занимавам с обществена работа — отвърна Сю-Ан. — Разкажи ми за себе си, Франк! — тя го хвана за ръка и го изведе нагоре по стълбите на широката веранда, където ги чакаше бялата люлееща се пейка с мека тапицерия.

— Е, това е — промърмори Бет, когато Фанг тихичко се примъкна до нея. Кучето изръмжа, надигна се да тръгне към верандата, но после размисли. Гигантът-пазач явно беше зает. Тихо, много тихо, кучето смени посоката и предпазливо се запъти към дупката в плета.

Съботата беше тежък ден за Бет. Тя стана още на зазоряване, за да разходи Фанг. По маршрута на редовната им разходка живееше персийски котарак, когото Фанг ужасно мразеше. А на ъгъла на Холи Стрийт стояха две кучета, които явно не знаеха за навика на хлапетата от махалата да замерват с камъни бездомниците. На връщане у дома Фанг беше изплезил език, напълно щастлив в своя свят.

— Не си ми приготвила закуска — оплака се Сю-Ан, когато Бет и кучето влязоха в кухнята.

— Не знаех, че ще станеш толкова рано. Цяла нощ те нямаше и помислих, че ще спиш до късно.

— Е, не можах — отново се оплака сестра й, — надеждите ми не се оправдаха. А сега можеш…

— Не, боя се, че не мога — прекъсна я Бет. — Някои от момчетата от футболния отбор са закъсали, обещах да се позанимавам с тях.

— Винаги така правиш — промърмори Сю-Ан. — Нима сестра ти е по-маловажна от някакви си дангалаци от гимназията?

— Де да беше така — въздъхна Бет. — Искам да кажа, де да бяха дангалаци. Можехме да пуснем в игра двама-трима стокилограмови играчи тази година… Ще наглеждаш ли Фанг, докато ме няма?

— Нямам време.

Не, нищичко не се променя, помисли си Бет, докато влачеше кучето зад себе си. Заведе го в задния двор и го завърза с дългата верига. Бет беше на двайсет и една, когато почина майка й, а Сю-Ан — само на тринайсет. И сега, седем години по-късно, все още живееха заедно, но не и в разбирателство. Всички отговорности неминуемо се стоварваха на плещите на Бет, а всички забавления бяха за Сю-Ан. Но все някой ден Сю-Ан щеше да стане самостоятелна и да освободи Бет от товара, завещан от майка й. Може би Сю-Ан ще се омъжи. Може би Сю-Ан ще се омъжи за господин Уайли, ще живеят в съседната къща, ще си имат четири дечица, а ти ще бъдеш грижовната леля, и… Господи, защо толкова я нараняваше тази мисъл? Дали заради „омъжването“, или защото господин Уайли се явяваше в ролята на съпруг?

Бет взе учебниците и се запъти по булеварда към училището. Животът беше толкова сложно нещо. Тя обичаше неразумната си сестра, винаги беше искала Съки да се влюби. Смяташе грижите си за нея за свой християнски дълг. Но понякога Съки беше малко… трудна.

Петима младежи я чакаха на стълбището. Слънцето приличаше и беше жалко да не се използва — и тя ги заведе в градинката, разделяща училището от библиотеката.

— Лари — попита след малко, — Били-Джо няма ли да дойде?

— Няа такъв, дет да знае кво смята да прави Били-Джо — отвърна върлинестият футболист и сви рамене.

Бет поклати глава. Винаги имаше някой футболист с проблеми в училище, който не желаеше и помощ.

— Е, добре, Лари — позасмя се тя, — и да знаеш, че няма такава дума „няа“.

— Баща ми е полицай — отвърна момчето, — а си вика „няа“.

— Да, но той няма тест по английски идния вторник — подкачи го тя. После се зае да работи с всеки индивидуално — трябваше да компенсират пропуските, направени заради снощния мач.

Към единайсет часа реши да приключи. Както казваше баща й — отдавна починал армейски офицер: „Умът поема толкова, колкото може да изтърпи седалището“.

Прибра се у дома в единайсет и половина. Франк Уайли и сестра й я очакваха на предната веранда.

— Е? — подхвърли той. Не звучеше приятно. По-скоро наподобяваше звук на гилотина. А сестра й се подсмиваше, застанала зад него. На Бет не й трябваше врачка, за да разбере, че нещо се е случило. И че в него е замесена и сестра й.

— Е, добре — започна тя колебливо. — Надявам се, че сте прекарали сутринта приятно.

— Ти вероятно си прекарала чудесно — отвърна той. — Може би си ходила да поплуваш в басейна? Докато кучето ти изгриза половината ми цветя!

— Аз… всъщност не съм… — успя да каже тя. — Не е възможно Фанг да е бил в твоята градина. Аз лично го завързах, а той не може да прегризе половинсантиметрова стоманена верига! Къде е кучето ми?

— Заключено е в гаража — каза той. — Опита се да ме ухапе!

— Не може да бъде! — отвърна Бет рязко. — Той не би могъл да прегризе веригата, какво остава да ухапе…

Думите й постепенно заглъхнаха, докато гледаше как мъжът стъпи на парапета. Видя съдраните места на крачола, а също и драскотините под тях. Време е аз да атакувам, помисли си Бет.

— Какво си направил, за да раздразниш кучето ми толкова, че да поиска да те ухапе? Пак си се провирал през плета, нали? Да предположим, чисто теоретично, че Фанг е успял да…

— По дяволите теориите! — кресна мъжът. — Това животно представлява заплаха за живота ни…

В този момент Фанг, чул гласа на господарката си, жално изскимтя. Бет нямаше повече време за спорове. Кучето й явно агонизираше. Тя се извърна рязко и хукна към гаража. Измъкна незаключения катинар, като през цялото време говореше успокоително на кучето. Когато слънцето огря вътрешността на гаража, тя видя Фанг — треперещ до лявата предна гума на поршето на Сю-Ан. Пусна вратата и се втурна към Фанг. Вратата отново се заспуска надолу, но някой здраво я подпря.

— Сега ми обясни как твоето куче се е освободило от веригата си! — рече мъжът и се наведе застрашително над нея.

— А ти ми обясни откъде кучето ми има кръв по главата! — изкрещя тя.

— Проклетият глупак…

— Не ругай кучето ми! — Бет вдигна малкото животно и го гушна. Фанг прие ласката и близна носа й.

— Твоето куче…

— Не искам да слушам нищо повече за кучето си от теб, убиец на кучета! Махай се от двора ми! Ще се оплача на… на… — през целия си живот тя не беше се оплаквала и не знаеше към кого би могла да се обърне в такива случаи. — На Обединените нации! — извика тя, докато тичаше до стълбите. После тръшна вратата и понесе кучето към кухнята. Всъщност нараняванията му бяха незначителни. Това я накара да се почувства неудобно. Около час по-късно сестра й се вмъкна гузно в кухнята.

— Всичко наред ли е?

— Да, наред е — отвърна Бет намръщено. — Всеки ден си обещавам да не избухвам, но този човек… Сю-Ан, как според теб Фанг е успял да се освободи от веригата?

— Май аз съм виновна — отвърна сестра й. — Той се беше оплел във веригата и скимтеше. Отидох да го измъкна и той избяга. Наистина съжалявам, Бет.

Бет бавно поклати глава. Сестра й беше безнадежден случай.

— Значи така? Е, станалото станало. Сега, предполагам, ще трябва да се извиня на Франк.

— Ще имаш идеална възможност — обяви Сю-Ан. — Поканила съм го на вечеря.

— Господи! Не ми е чак толкова приятен, че да деля вечерята си с него! Кой дявол те накара да го поканиш?

— Снощи той ме заведе на ресторант, Бет. Страхотна вечеря беше. Трябваше да му върна жеста.

— В града или в покрайнините?

— В града, разбира се. Не си падам много по горите.

— Да, знам — каза Бет и въздъхна. Крайградският ресторант беше нейната мечта. Но в Пикаюн не гъмжеше от неженени мъже, горящи от желание да изведат една застаряваща учителка на ресторант и да я забавляват…

— И с какво се занимава? Да не работи в Космическия център?

— Не зная. Това е едно от нещата, които трябва да открия.

— И какво смяташ да му поднесеш довечера? Панирано пиле?

— О, не, Бет, не това! Трябва да е нещо по-специално. Мислех си за „Бийф Уелингтън“ и…

— Знаеш, че не можеш да сготвиш нищо друго, освен панирано пиле — рече Бет. — И не си мисли, че аз ще бъда…

— Добре — нетърпеливо я прекъсна Сю-Ан, — не е необходимо да вечеряш с нас! Тъкмо ще имаш повече време.

— Повече време за какво?

Понякога човек съжалява, че е задал подобен въпрос, но вече го е изрекъл и няма връщане назад.

— За да приготвиш вечерята! — Сю-Ан преливаше от доброжелателство. — „Бийф Уелингтън“, пресни аспержи и оризов пилаф. Сигурна съм, че ще измислиш и още нещо вкусно! О, благодаря ти, Бет! Ти си най-добрата сестра на света!

И преди Бет да дойде на себе си, Сю-Ан вече беше излязла.

Останалата част от следобеда премина в приготовления. Бет се чувстваше уморена — бе прекарала петъчната вечер на футболния мач, където „Тъмният прилив“ от Пикаюн беше постигнал блестяща победа над „Донг Бийч“. После сутрешните консултации. И пазаруването… Тя изчисляваше разходите наум. Продуктите за вечерята бяха съсипали бюджета им.

— Готово ли е всичко? — попита в шест и половина, Сю-Ан и се завъртя, за да демонстрира новата си копринена рокля. Но Бет само махна с ръка към печката.

— Готово е.

— А ти какво ще вечеряш?

— Сандвич със салам — отвърна Бет. — Но ти си домакинята на вечерята, Сю-Ан, и ти ще почистиш всичко след това.

— О, така си разхвърляла! — срещна гневния поглед на сестра си и припряно добави: — Добре, аз ще почистя всичко, преди да си легна — и излезе от кухнята с танцова стъпка.

Бет си разчисти място на кухненската маса, прекалено уморена, за да вечеря каквото и да било. Отвори куфарчето си. Най-лесно се изпитваше с тестове от типа на „отговорете с да и не“. Но Бет държеше на своето — не само въпроси и отговори, но и развиване на теми. Затова всеки неин тест включваше и разработки, които трябваше да бъдат една по една прочетени и оценени, а после да им се напишат и препоръки. Пет часа дневно, по двайсет и осем ученици във всеки клас. Нужно й беше невероятно много време да се справи с всичко това.

— Добре ли върви? — осведоми се Бет, когато сестра й за пореден път влезе за новите ястия.

— Отлично — отговори Сю-Ан. — Храната е почти толкова сладка, колкото е и той!

— Е, добре, но все пак не го изяждай.

Бет отново сведе глава над писмените работи, и продължи да нанася поправки с червено.

В осем часа спря да си отдъхне. Малкият стенен часовник тъкмо отброяваше ударите, когато кухненската врата се отвори с трясък.

— Ето значи къде се криеш! — той беше висок, привлекателен и ядосан. Приближи, подпря се на масата и изгледа гневно младата жена. — Сестра ти положи толкова усилия, за да организира вечеря, а ти се криеш в кухнята! Може би това е извинението ти? — той взе една добре нашарена писмена работа и я погледна.

— Извинение ли? — Бет беше твърде отпаднала, за да направи скандал, но не чак толкова уморена, че да приеме всичко това спокойно. — Не е извинение, а прехраната ми! Надявам се, че вечерята ти е харесала?

— Много. А когато видях сестра ти за първи път, бях готов да се закълна, че не може и яйце да свари! Но вечерята беше невероятна! Предполагам, изяла си своята порция по-рано?

— Това обвинение ли е?

— Обвинение? Но какво ти е? Винаги ли си толкова заядлива?

— Може би просто не обичам диктаторите — рязко каза тя. — Сега, ако нямаш нищо против, се върни оттатък!

— На теб трябва да ти бъде даден урок! — внезапно той се пресегна и я вдигна от стола. Писмените работи се разпиляха. Бет се вкопчи в силните му топли ръце. В първия момент не успя да реагира, после избухна:

— Пусни ме, чудовище такова! Пусни ме или…

— Или какво? — попита нежно, но съвсем ясно, защото устните му бяха само на сантиметър от ухото й. Тя понечи да отвърне, ала изведнъж устните му се впиха в нейните и заглушиха думите й. Мъжът я притисна към тялото си. Всичко наоколо потъна в мъгла. Тя опита да се изплъзне, после се предаде. Защо да се бори, след като й харесваше?

Когато той най-после я пусна да стъпи на пода, младата жена едва си поемаше дъх. Примига и успя да фокусира погледа си.

Той имаше вид на човек, решил да поиграе с домашната си котка и открил, че тя всъщност е лъвица. Двамата се спогледаха. Той се изкашля и започна да изтупва от сакото си полепналото брашно.

— О! — появи се на прага Сю-Ан, нацупила устни.

Франк Уайли отстъпи още няколко крачки, завъртя се и излетя през вратата.

— Значи така, Бет — Сю-Ан можеше и да плаче по поръчка. Една демонстративна сълза се задържа на бузата й. — Той е мой, Елизабет Хендли! Знаеш го!

— Няма да споря с теб — замаяно отвърна Бет. — Идеята да ме накаже беше негова. Можеш да отидеш и да го попиташ защо го е направил?

— Добре — каза Сю-Ан и хукна след господин Уайли.

В понеделник сутринта Бет с мъка се измъкна от леглото в шест часа, чувствайки благодатна умора. Всичко беше готово за новата седмица. В кухнята я посрещна Фанг, подскачайки лудо, както обикновено. Тя го нахрани, сипа му вода в паничката на двора и удължи веригата му с каишката за разходка — така той можеше да тича свободно из целия двор.

Приготви закуската си и надникна да види Сю-Ан. Както обикновено, сестра й блажено спеше с усмивка на уста. Бет знаеше от опит, че няма смисъл да я буди. Тя надраска набързо бележка, оправи завивките и отиде да се облече.

Не й трябваше много време за избор. Имаше цял куп леки памучни блузи — идеални за жегата в Мисисипи.

Какво ли прави той по това време на деня? Защо ме целуна? Наказание ли беше това? За какво, Господи? Тя докосна устните си, но чувството на безпокойство не премина.

С куфарче в ръка Бет спря за малко в задния двор, за да каже довиждане на Фанг.

— И да се държиш прилично — напомни му тя, докато малкото животно танцуваше около нея. — Прилично! — повтори тя. Жалното му скимтене я съпровождаше, докато тя заобиколи къщата и тръгна към училището.

Утрото беше хладно, но денят се очакваше да бъде горещ. Лекият ветрец полюшваше клоните на дърветата. Въздухът ухаеше на късни цветя. Бет с наслада вдъхна аромата.

Край училището не се мяркаха много хора. Имаше още поне половин час до пристигането на първите ученици, но Бет винаги идваше рано — имаше нужда от време. Влезе в кабинета и остави куфарчето на катедрата. Имаше толкова много работа — като всеки ден. Тя измъкна плановете на уроците и се зае да ги прегледа отново.

Уредбата на стената избоботи и някой се покашля.

— Госпожице Хендли? — едва след третия път привлече вниманието й.

— Да?

— Новият заместник-директор иска да знае дали сте тук.

— Да, тук съм.

Уредбата изпращя и утихна. Новият заместник-директор? Едва дошъл и вече проверява учителите? Бет погледна часовника на стената — имаше още двайсет минути до началото на работното време. Сви рамене и отново се задълбочи в плановете на уроците.

Бе изцяло погълната от играта, която подготвяше за урока в горните класове, когато вратата се отвори.

— Госпожице Хендли?

Плътен мъжки глас. Тя погледна нагоре. И още по-нагоре.

— О, Господи! — измърмори.

— Това е положението — безизразно рече Франк Уайли.

Втора глава

— Намерих това на бюрото си, госпожице Хендли — Франк Уайли тикна в лицето й сгънат лист хартия. Бет посегна да го вземе, но мъжът го дръпна, внимателно го разгъна и го постави пред нея. — Е?

Бет бутна стола си назад и се изправи.

— Това е стандартен формуляр.

— Знам — каза той възмутено. — Писмено предупреждение. Едва е започнала третата седмица на учебния срок, и вие вече предсказвате, че Били-Джо Маубрей ще пропадне на теста по история в средата на срока? Да не би да сте ясновидка?

— Да! — през рамото му тя виждаше първите ученици, изпълващи постепенно стаята, но не й оставаше нищо друго, освен да стисне зъби. — Да — повтори тя шепнешком. — Но аз имам шестгодишен преподавателски опит, господин Уайли! А вие?

Той се огледа през рамо, после се наведе над нея.

— Ако Били-Джо пропадне на теста, няма да може да играе във футболния отбор! — процеди през зъби. — Губя половината си време, за да привлека учениците в извънкласни занимания, а вие… Били-Джо може и да не е най-добрият ни ученик, но е душата на отбора! — внезапно той прие ролята на човек, който опитва да се разбере с малоумен. Наведе се още по-ниско и заговори тихо: — Слушайте, госпожице. В американската образователна система колективните спортове са неотменна част от училището. Учениците полагат повече усилия, когато знаят, че могат да отпаднат от отбора поради лош успех. Участието им в извънкласните дейности — спорт, театрален клуб, шах клуб или нещо друго — развиват у тях чувство за принадлежност към учебното заведение! Така че очакваме от учителите да помогнат в тази насока. Ясно ли е?

Бет Хендли вече трудно контролираше лицевите си мускули.

— Дълбоко се съмнявам, че всичко това важи за Били-Джо!

— Нужно е време — измърмори мъжът сърдито, — време и помощ от преподавателя.

На Бет това й беше известно, както и много други неща. Тя опита да скрие яда си, но очите й мятаха мълнии.

— Колко време смятате да бъдете с нас, господин Уайли?

— Около година. Защо?

— Е, това е доста време. Страхувам се, че ми давате повече съвети, отколкото са ми нужни.

Той се овладя. Стаята бързо се изпълваше с ученици.

— Слушай! — каза ядно. — Вземи си обратно този лист и отново прецени последствията!

— Иначе?

— Направете го, госпожице Хендли! Нямам намерение да гледам как изливате яда си върху учениците! Чудя се как изобщо са ви взели на такава работа!

— Благодарение на влиятелни политици — отсече тя, трепереща от ярост. — Желаете ли още нещо, господин Уайли?

Той огледа класната стая, после очите му се върнаха на младата жена.

— Правете, каквото ви се нареди! — заповяда рязко и излезе.

Това вече не се търпеше! В ъгъла на катедрата имаше малко керамично преспапие — сувенир, от пътуването и до Джаксън, Мисисипи. Тя го грабна и го стисна. Гневът я съветваше да го хвърли след омразния човек. Това не подобава на една дама, обади се в нея гласът на майка й.

Ръката й трепна. Малкото преспапие, рекламирано като нечупливо, падна на пода и се разби на малки парченца.

Този шум беше достатъчен, за да успокои Бет. Тя погледна към останките, чувствайки се ужасно глупаво. Можеше да повика портиера, но той щеше да я засипе с въпроси. По-разумно беше да си има метла в шкафа в дъното на стаята. Двама доброволци вече я бяха извадили на пътеката между чиновете, а много от останалите се кикотеха. Следващата сряда на църковната служба, каза си мрачно, трябва всички да се помолят с мен за по-благ характер!

Бет се изчерви и се престори на много заета, като започна да прелиства плана на урока.

Вън в коридора Франк Уайли спря за момент. Чу звук от счупено, но не посмя да надникне в стаята. Никоя жена, с изключение на леля му Хариет, не беше успявала да му влезе под кожата толкова бързо.

— Луда работа — промърмори на себе си.

Не му беше приятно да мисли за това. Той продължи надолу по коридора, клатейки глава. Влезе в административното крило. Секретарката седеше пред компютъра. На лицето й бяха изписани смесени чувства. Маргарет Луис, директорката, излезе от кабинета си.

— Е, Франк, разкри ли мистерията?

— Да, струва ми се — отвърна той, докато се опитваше да подобри настроението на секретарката с усмивката си. — Кора май не е убедена в преимуществата на компютрите.

— Малко е… плашещо — отвърна секретарката.

— Както си спомняш, Кора, господин Уайли ще работи в нашето училище на доброволни начала около година, за да се опита да приложи на практика някои от идеите си, заложени в доктората му. Основната му идея се състои в това, че ако не можем да заинтригуваме учениците и да ги привлечем в училището, обучението ни не струва пукната пара.

— Но… но какво е това? — попита Кора, като жестикулираше по посока на компютъра, който безгрижно си прещракваше.

— Това е първата стъпка — отговори Франк, подсмихвайки се. — Трябва да започнем с присъствието. В паметта на компютъра има данни за всеки ученик. Когато въвеждаш списъка на отсъстващите всяка сутрин, компютърът сверява данните и автоматично телефонира в дома на всеки от тях. Записва причините за отсъствието, посочени от родителите, и ги прибавя към другите данни. А когато някой отсъства повече от два дни, компютърът ще ти съобщи.

— Но всичко това е скъпо — въздъхна Кора. — Училищното настоятелство ще изпадне в истерия!

— Не, няма — намеси се Маргарет. — Обясни й, Франк!

— Няма кой знае какво за обясняване. Производителят на тези компютри иска да ги изпробва — за нас това е безплатно. А Южната телефонна компания иска да разшири линиите си и затова ни отстъпи ползването им на цена един долар, годишно. Така че единственият разход ще бъде твоята енергия, Кора!

— Безнадеждна работа — каза тя и отпусна ръце.

— Напротив! — отново се опита да я развесели той. — След една седмица ще можеш да се справяш с всичко.

— Да, само да доживея дотогава — отвърна секретарката и се засмя. — Но пък е забавно!

— Ела за минутка в кабинета ми, Франк — покани го директорката. Той я последва и затвори вратата зад себе си.

— Знаеш ли — каза тя и се настани на стола си, — намерих идеалния партньор за останалата част от вашата програма.

— Някой с въображение, предполагам.

— С повече въображение, отколкото бихте си помислили. Бет Хендли.

Франк ценеше мнението й, но това нейно предложение го вбеси. Смяташе да прекара тук една година, но покрай тази опърничава жена можеше да му се стори век!

— Женен ли си, Франк? — попита Маргарет, сякаш името на Бет я подсети за нещо.

Изпълнен с работа, и този ден отмина. След последния звънец Бет седеше зад катедрата с предупредителното, писмо, което диктаторът Уайли й беше връчил. Били-Джо беше преместен от друго училище при неизяснени обстоятелства. Документите му бяха пристигнали от Хатизбърг, където той беше изкарал задължителния минимум по всички предмети. Това накара Бет да заподозре нещо.

Били-Джо беше дошъл да живее при леля си. Единствената амбиция на момчето обаче, беше да стане най-великият нападател в щата.

Бет прегледа още веднъж бележника си. Уайли й беше казал да помисли пак. После извади още една бланка за писмено предупреждение и я попълни отново. За по-сигурно я остави в дирекцията. Прибра се у дома доволна, с чувство на изпълнен дълг и едва доловимо тържествуване. Откъм съседната къща се чуваха удари на чук, а от време на време — и характерни ругатни. Може би съседът Уайли издигаше бесилка? Бет не издържа и надзърна през дупката на плета. Срещна сърдити тъмни очи. Съседът Уайли майстореше решетка, за да запуши дупката.

— Ти… — каза той и сякаш си глътна езика. Неописуемо беше да видиш как зрял мъж се зачервява до пурпурно. — Проклетото ти куче — изломоти той.

— Не е хубаво да се ругае — отвърна тя. — Ще се помоля за теб.

— Направи го — изстреля той. — Разкарай се! И си вземи… кучето! Вие сте си лика-прилика!

Не толкова думите, колкото изражението му я стресна. Бет хукна към задния двор. Веригата на Фанг лежеше на тревата, а от него нямаше и следа. Усети как се изпотява от притеснение. Хукна към кухнята.

— Сю-Ан! Сю-Ан!

Сестра й апатично пристъпи с чаша вино в ръка.

— Какво се е случило с Фанг?

Сестра й вдигна рамене и отпи от виното.

— Сю-Ан, не се шегувам! Какво е станало с Фанг?

— Ами… Той се изплъзна и се втурна в съседния двор.

— Какво значи „изплъзна се“? Как се изплъзна? И къде е?

— Аз го развързах, щом толкова искаш да знаеш! — Сю-Ан я гледаше нагло. — Знаеш защо. Той е мой. Нямаш право да го целуваш! Просто ти отмъстих! — май нямаше нужда да се уточнява кой беше той .

Бет посегна към сестра си и я разтърси.

— Ти беше по-разумна на петнайсет години, Съки. Защо, за Бога, си решила да излееш яда си върху кучето? Колко пъти ти казах, че не ме интересува господин Уайли? Всъщност интересува ме — искам да го убия! И теб също! Къде е…

— В кучешкия приют.

Бет разтърси за последен път сестра си, в чиито очи вече се появяваха сълзи, и изскочи през вратата. По външните стълби се опита да заобиколи Франк Уайли, но той я сграбчи.

— Не само насъскваш кучето срещу мен, но и биеш сестра си!

Бет се извърна. Сю-Ан се беше подпряла на входната врата, обляна в сълзи — самата невинност. Бет отново кипна.

— Да — извика тя, — и на теб ще ти се случи същото, ако не внимаваш!

— Куражлийка — измърмори той. — Внимавам. Но съм доста по-силен от теб.

— Само опитай!

Но гневът й трудно можеше да се мери със същото чувство, събудено в мъжа, висок метър и деветдесет. Той я повлече надолу по стълбите, по тротоара — в своята градина.

— Ето — каза грубо. Спряха пред останките на леха, разровена яростно, със стъбла, пръснати във всички посоки, и няколко розови пъпки сред сухата шума. — Проклетото ти куче! — изръмжа той с разкривено лице.

— Е, добре, но не е хубаво да се ругае — поучи го тя.

— Кълна се, че ще ругая всеки път, когато, по дяволите, си поискам! — гласът му имаше силата на ураган. Бет инстинктивно се сви и реши да се държи помирително.

— Сигурна съм, че кучето ми — ако то е направило всичко това — си е имало основателна причина за…

— Дяволите да го вземат твоето куче! — изрева той. — Тук имаше погребана котка. Но това не е извинение за…

Бет се отдръпна. Очите му се бяха разширили, а изражението му бе като на човек едновременно замислящ убийство и застрашен от апоплексия. Мъжът я сграбчи за раменете.

— Господи — каза с дрезгав глас, — какво, по дяволите, правиш с мен? — и я притегли към себе си. Повдигна треперещата й брадичка и целуна младата жена.

Това беше поредното наказание, каза си Бет, затворила очи и стиснала палци. Устните му докоснаха нейните и се плъзнаха надолу, но само за секунда. В тази единствена секунда яростта на двамата се превърна в страст. Той престана да стиска раменете й. Ръката му се плъзна по гърба на младата жена. Тя усети как гърдите й се притискат до мускулите на гръдния му кош. Езикът му опари устните й. Тя неволно ги разтвори. Лицето й пламна. Бет потрепери, почувствала силата на прегръдката му. Изведнъж той я пусна отблъсна я леко и повтори недоумяващо:

— Какво, по дяволите, правиш с мен?

— Аз?! — тя едва не изпищя. Искаше й се да се разплаче.

— Да, ти! — извика той. — Не можеше ли сестра ти да бъде на твое място?

— Не разбирам за какво говориш… — запъна се тя. — Защо не дойдеш на църковната служба в сряда вечерта?

— Това пък откъде ти хрумна! — той пъхна ръце в джобовете си и я изгледа гневно. — Методисти, които пеят химни! Бог да ме пази…

— Не позна — подхвърли тя сърдито, — баптисти, които изучават Библията, господин Уайли. И нека ти кажа още нещо. Ако моето куче…

Но той вече не беше до нея. Изтрополи нагоре по стълбите на къщата си и затръшна вратата зад себе си. Бет още се олюляваше, напълно объркана. Явно нямаше надежда. Какво ли искаше да каже, питаше се тя. Защо си мисли, че нещо му правя? Всъщност аз си гледах работата, а той ме замъкна тук като дивак! Дали мога да предявя обвинение в отвличане? А котката — погребаната котка? Мили Боже, това сигурно е Мъргатройд! Мислех си, че е избягал преди половин година! Това семейство Хърли! Двуличници, измамници и коткоубийци!

За щастие, се бяха преселили някъде на края на света, май че в Хънтсвил, Алабама. Иначе щях да ги науча аз!

Бет неспокойно потри устни с ръка. Не можа да премахне този вкус. Сякаш я беше дамгосал с нажежено желязо.

Понякога й се искаше да не е толкова благочестива баптистка. Тя се обърна унило и излезе на тротоара.

Ако той е толкова долнопробен тип, питаше се Бет Хендли, защо тогава ми харесаха целувките му? И сигурно щеше да се пита до вечерта, ако мисълта за Фанг не беше изплувала в съзнанието й. Извади своя форд на заден ход от гаража и пое към кучешкия приют да се сражава с чиновниците.

— Но, Роуз… — опита да възрази Бет.

Роуз Марстън, служителката в кучешкия приют, стоеше непоклатимо от другата страна на гишето. Значката й проблясваше.

— Виж какво, Бет. Нищо не мога да направя — за четвърти път се случва. Имаш късмет, че шефът го няма.

— Предполагам, че е ядосан?

— Нещо повече — излезе с патрулната кола, само и само да не се налага да говорите. Каза, че не искал да те обижда — в края на краищата ти си учителка на дъщеря му.

— Добре тогава! — примирена, Бет изтри сълзата, търкулнала се по бузата й. — Ще мога ли да си прибера Фанг?

— Да. Всъщност знаеш ли какъв ти е проблемът — загрижено подхвана Роуз. — Той е само едно кутре. Защо не му смениш името? Кръсти го например Панси?

— О, Господи, Панси ли?

— Е, това беше само предложение. Ще трябва да се явиш в общинския съд в събота. Между другото, за теб направиха изключение, защото си учителка. Жалбата е от Шръгс.

— Господин Шръгс? Председателят на училищното настоятелство?

Не, днес явно не ми върви, каза си Бет мрачно. Скарах се със заместник-директора, избухнах неразумно, и то в училище. После целувки със съседа, който смята, че трябва да ме накаже, а сега кучето ми…

— Какво е сторил Фанг на господин Шръгс? — предпазливо попита тя.

— На него нищо. Но на персийския му котарак… Дървото беше високо към петнайсет метра, но котаракът постави олимпийски рекорд по бързо катерене! Трябваше да повикат пожарната, за да го свалят!

— И, предполагам, някой трябва да плати? — тъжно попита Бет.

— Е, да, всички си имаме някакви проблеми — и Роуз отиде да донесе кучето. Щом видя господарката си, Фанг се изскубна и се хвърли върху Бет, сякаш не бяха се виждали години.

— Всичка е наред, всичко е наред — успокои го Бет, вдигна малкия палавник и притисна меката му черна козина до бузата си. — Всичко е наред, Панси!

В отговор той близна носа й. Не изглеждаше ни най-малко засегнат от смяната на името си.

— Хайде да се прибираме у дома, Панси — повтори Бет. — Затвърдяване на наученото, както се казва в училище. Току-виж някой повярвал! Панси — как ли пък не!

Бет Хендли подкара внимателно колата надолу по Палестайн Роуд към Първа национална банка, където я очакваше Хенри Кросби — чиновникът от служба „Заеми“.

— Едва ли ще можем да ти дадем заем за изплащане на глоба, наложена от съда — каза накрая той, — но ти имаш къща, Бет. Заемът би могъл да бъде на основата на ипотека на имуществото. От друга страна, сестра ти…

— Не, не мога да искам пари от нея — въздъхна Бет.

Един от недостатъците на живота в малкия град се състоеше в това, че всеки знаеше всичко за другите. Абсолютно всичко — например, че доведената ти сестра е наследила всичките пари.

— Ще помисля за някакъв друг изход — каза тя на банковия служител. — А може и да се върна за ипотеката.

Вече вън, седнала в колата, тя се почувства сама и изоставена, с единственото близко същество до себе си — Фанг… По-точно Панси. Само той я обичаше. Ето от това се нуждая, каза си тя, от някой, който да ме обича! Но кой? Всичките й колеги си имаха семейства. А в Пикаюн ергените не бяха чак толкова много. Имаше няколко приятели в църковните организации, беше излизала с няколко момчета през студентските си години, но от завършването на университета насам — нищо. Толкова много време ли измина? Тази мисъл я изплаши. Тя завъртя ключа и потегли към дома.

— Внимателно, Панси — каза тя на кучето, докато се измъкваше от колата. И, разбира се, с него в ръце, не можа да предотврати набирането на полата нагоре. За Франк Уайли, седнал на парапета, се откриваше прекрасна гледка. Трудно беше да се каже дали Бет се изчерви от смущение, или от ярост.

— Пак ли ти — измърмори тя. Кучето й се опитваше да скочи долу, но тя го удържа. Не искаше пак да си има неприятности с ухапани. — Нямаш ли си собствен дом?

— Какво приятелско отношение — озъби се той. — Затова ми харесват съседите. Всъщност дойдох да се извиня.

— Да се извиниш ли? — кракът на Бет застина във въздуха.

— Да — мъжът се отдели от парапета и тръгна към нея. Тя почувства, че навлиза в личното й пространство. Напрегната, опипа с крак прага зад себе си.

— Не се приближавай — предупреди тя. — Фанг… искам да кажа Панси, може да…

— Панси? Я виж ти докъде я е докарал, бедният!

— Без сарказъм, моля. В полицейското управление ме посъветваха да му сменя името. А ти за какво точно искаше да се извиниш?

— За какво точно ли? Да не би да пазиш някъде списък с всичките ми прегрешения?

— Честно казано, да — избухна тя. — Е, слушам.

— Какъв късметлия съм. Е, дойдох да се извиня за задържането на кучето ти. Но ще ти бъда благодарен, ако се постараеш да не пускаш повече Панси — той не успя да скрие усмивката си, — ако не пускаш животното в моя двор.

— А аз си мислех, че ще ми се извиниш, за целувката.

— Извинявам се само за неща, за които съжалявам. А за целувката не съжалявам ни най-малко. Дори смятам да те целуна отново!

— Само да си посмял! — каза тя, впримчена в ръцете му.

С два удара може да ме убие, помисли си отчаяно Бет.

Тази целувка беше малко по-сериозна. Безпомощна, младата жена се подчини. Нервното й треперене беше блокирало разсъдъка й.

— Чудесно — каза мъжът и я остави да стъпи на земята. Кучето изскимтя и подскочи нагоре, опитвайки се да близне ръката му.

— Изменник! — Бет изля гнева си върху кучето.

Фанг отстъпи, подви опашка и влезе в къщата.

— Не му се карай — каза тихо Франк. — Аз съм виновен.

— Прав си — каза тя, докато се опитваше да сложи на лицето си маска на безразличие. Точно това ми трябва, каза си, малко затворен вид. Като в немите филми за Чарли Чан. Непроницаемата Бет Хендли. Тя сви рамене и изгледа Франк. — Да не те задържам повече — каза. — Нали вече се извини — нямаш причини да се навърташ тук. Довиждане.

— Гониш ме, така ли? — в гласа му се долавяше насмешка.

— Да, точно така. Смятам да се помоля за душата ти на службата в сряда. Довиждане.

Той тъжно поклати глава.

— Ех, Бет, ти се самоизключи от програмата тази вечер. Сестра ти отново ме покани на вечеря.

Какво да каже? Нищо подходящо не й идваше наум. Обърна се и изстреля:

— Не може да бъде! — след което остави вратата да се затръшне след нея.

Сю-Ан я чакаше. Почукваше нервно с пръсти по солидната квадратна маса в кухнята. Погледна Бет плахо, сякаш очакваше експлозия.

И наистина ще избухна, навъсено си каза Бет. Край на детството й! Време беше.

Бет се изправи пред по-високата си сестра с ръце на хълбоците.

— Имам да ти кажа нещо, сестричке. Седни!

Сю-Ан се сви на един от столовете и постави ръце на масата.

— Какво? — попита предпазливо.

— Веселбата свърши! — натърти Бет. — Обявявам те за пораснала и зряла. Съки, ако още веднъж развържеш кучето ми или направиш друга глупост, ще ти счупя главата. Разбра ли?

— Не трябваше да влизаш в моя територия — възрази Сю-Ан.

— Казах ти вече и ще повторя — рязко каза Бет. — Не съм го целувала. Той ме целуна. Но така или иначе, не забравяй: ако направиш още нещо на кучето ми, ще понесеш последствията!

Двете бяха почти опрели носове. Съки се предаде.

— Да, ясно е. Но ти ще съжаляваш, Бет Хендли!

— Време ти е да пораснеш — каза Бет и се изправи. — Това „ще съжаляваш“ беше много ефектно, когато беше петнайсетгодишна, но сега вече не върви — с тези думи тя подсвирна на кучето и го поведе към задния двор, за да го нахрани.

Вечерта бавно се спускаше. Птиците бяха утихнали. Някъде отдалече долиташе звук от локомотив — железопътната линия, минаваща успоредно на главната улица, разделяше града. Въздушно течение раздвижи кленовите дървета в задния двор и донесе аромата на провинциалната есен. Излизането на открито изпълваше Бет със спокойствие. Фанг-Панси беше зает с вечерята си, сякаш беше най-послушното животно в околността.

Бет се протегна и прокара пръсти през меката си гъста коса, оставяйки вятъра да си поиграе с нея. Поуспокоена младата жена се върна в кухнята. Сю-Ан все още седеше на масата, като че ли сполетяна от бедствие. Бет не можеше да остане безразлична към безпомощността на сестра си. Гневът й беше преминал. Съки беше страдала много и заслужаваше по-мило отношение.

— Какво има?

— Хладилникът е празен — прошепна Съки. — Поканих Франк на вечеря, а в хладилника няма нищо. Слушай, Бет, защо не прескочиш до пазара да купиш малко пържоли? Или пиле?

— Няма начин, скъпа. Твоят „Бийф Уелингтън“ онзи ден унищожи бюджета ни. До края на месеца едва ще имаме пари за хляб и мляко. Защо не вземеш малко от твоите пари и не прескочиш ти до пазара? Ще наглеждам приятеля ти, докато се върнеш.

— Не мога! — скочи Сю-Ан. — Аз… похарчих всичките си пари за месеца.

— Доколкото си спомням, нищо не си ми давала за храна и домакински разходи — припомни й Бет.

— Поръчах си нова кола.

— Чудесно! Ето какво било! — Бет се отпусна в близкия стол и въздъхна.

— Какво толкова съм направила? — Сю-Ан си придаде невинен вид.

Но през този ден много неща се бяха изяснили за Бет — доведената й сестра беше егоистична и неморална, опитваше да си проправя път в живота чрез чара и външността си. Пред мен обаче няма да й минат номерата, каза си Бет.

Но знаеше, че това не е истина.

— Можеш да кажеш на своя избраник да си отиде у дома и да яде от собствените си провизии.

— Не! Не мога да направя това!

— В такъв случай ще трябва да се задоволиш с това, което имаме — Бет стана и отиде до хладилника. — Има доста сирене, мляко — също. Някое и друго яйце… И риба тон в килера — две-три консерви. Можеш да приготвиш нещо, нали?

— Аз ли Бет? — тези големи сини очи имаха хипнотичен блясък. Колкото ида се опитваше, Бет не можа да им устои.

— Добре де — промърмори тя. — Иди да му правиш компания. Аз ще приготвя набързо препечени филийки с разтопено сирене. Натрапниците не трябва да бъдат много претенциозни.

— Тези филийки… не звучи много добре — замрънка Сю-Ан, — но… — на лицето й грейна усмивка. Измислила е нещо, каза си Бет. Каквото и да е, едва ли ще ми хареса. — Добре — заяви Сю-Ан, — отивам да му кажа! — и изхвърча от стаята.

Филийките бяха лесни за приготвяне. Общо взето, върху тях се слагаше разтопеното сирене заедно с подправки. След като всичко това се превърна в гореща смес, тя сложи филийки в тостера, разби яйцата и млякото отделно и накрая ги прибави към сместа в тигана. Извади чинии и пристъпи към вратата да извика сестра си.

Но не беше нужно. Сестра й влезе, влачейки Франк Уайли след себе си.

— О, колко труд си вложила! — престорено се изненада тя. — Ние с Франк решихме да вечеряме навън. На него му се ядат морски специалитети и…

— Не исках да ви притеснявам — каза Франк, доближи се до печката и вдъхна аромата. — Хубаво мирише.

— О, изобщо не ни притесняваш — безизразно рече Бет. Премълча факта, че цялото сирене за седмицата беше отишло за приготвянето на ястието. А до заплата оставаха още единайсет дни. Искаше й се да стовари тигана заедно с всичко вътре върху главата на мъжа.

— Разбира се, че не ни притесняваш — изчурулика Сю-Ан. — Хайде, Франк, знам най-доброто място, където можем да хапнем морски специалитети — надолу по Слайдъл Стрийт и… — думите й заглъхнаха, докато двамата излизаха от кухнята.

Бет бавно изключи газовата печка, внимателно изсипа сместа върху филийките в чиниите, огледа стаята и се увери, че всичко е на мястото си. После хвана тигана… и отново го остави върху печката с вик, който можеше да се чуе… Е, поне до съседната празна къща. Ако беше хвърлила тигана там, където й се искаше, щеше да счупи нещо ценно.

— Ще ги убия! И двамата! — говореше си тя, докато разместваше чиниите по масата без нужда. — Или поне него!

Тя щракна с пръсти и посочи към храната. Кучето, което умираше за остатъци от трапезата, скочи на стола и постави предните си лапи върху масата.

— Още нещо непозволено! — ядоса се Бет. — На какво съм заприличала! А се смятах за порядъчен човек!

Кучето я погледна и излая в отговор. Бет поклати глава, ядосана на собствените си лоши маниери. Побутна едната чиния пред Фанг и седна срещу него. Кучето се чудеше откъде да започне. Бет също.

Ястието беше изстинало. Все още замаяна от всичко случило се, Бет взе вилица и нож и наряза порцията на Фанг на малки парчета. Той енергично се нахвърли върху тях. Бет подпря главата си с ръце и го загледа. Фанг. Панси. Франк Уайли. Животът беше толкова объркващ. Единственото ясно нещо беше, че утре слънцето отново ще изгрее, учениците ще пристигнат в училище, уроците им ще бъдат предадени и никой няма да го е грижа за учителката, която живее в свой нереален свят.

— По дяволите този Франк — промърмори тя и взе приборите, за да нареже филийките си. И не говори като него, обади се вътрешният й глас. Не подобава на една дама! — Аз пък съм една дама! — продължи да мърмори тя, докато се бореше със студената вечеря.

Трета глава

Животът в училище беше мирен и спокоен, дори еднообразен, но все пак дните се различаваха по някои дребни неща — усмивка от ученик, неподозирани мисли в някое съчинение, успокоителна дума оттам, откъдето не очакваш…

— Слава Богу, отново е петък — обърна се Маргарет Луис, директорката, към Бет, докато вървяха по коридора. — Как успяваш да направиш магиите си всеки път, Бет?

Тъй като преминаващите ученици бяха целите в слух, Бет прибегна до официалности.

— Какви магии, госпожо Луис?

— С Лари Лий. Разбрах, че е издържал тестовете си по всички предмети. Треньорът му казва, че е много добър, а момчето смята, че всичко е постигнал благодарение на твоите консултации. Сега признаваш ли доброволно магиите си?

— Всичко признавам — усмихна се Бет.

— И още нещо — добави директорката, — доктор Уайли има нужда от помощник. Бих искала това да си ти.

— „Доктор“ Уайли ли казахте? — въпросът й беше съвсем невинен в сравнение с това, което изразяваше: „Аз? С него?!“ Но директорите решаваха какво да се прави в училище.

— Не знаеше ли? Защитил е докторска дисертация миналата пролет. Чудесен човек е. Сигурно ще ти бъде приятно да работиш с него. А сега побързай, скъпа — звънецът ще удари всеки момент. И не забравяй за доктор Уайли!

— За нищо на света — неохотно рече Бет. Маргарет отново й се усмихна и забърза по коридора.

— Побързайте — посъветва я един от учениците й, промъквайки се край нея към класната стая, — не е хубаво вие да сте единствената закъсняла!

Бет се изчерви и се разбърза. Образцовият й клас вече беше заел местата си. Бет хвърли бърз поглед на плана на урока и на графата, „отсъстващи“ в дневника.

— 1492 година — обяви тя.

— Колумб е преплувал океана дойде незабавният отговор.

— Ама че глупост — засмя се Бет. — Много хора са преплували океана. Как се е случило така, че от едно относително маловажно пътуване на Колумб е започнало колонизирането на Америка? Колумб е изиграл само ролята на катализатор. Кое всъщност е действителна важното събитие на 1492 година?

Из класа се понесе ропот.

— Ние ли трябва да открием това? — попита Мери Тайпън.

— Точно вие. Ето списък на материалите в библиотеката.

И часът продължи по обичайния начин. Накрая Бет отговори на въпросите, побъбри с двама от учениците, обсадили катедрата, и изведнъж всичко наоколо утихна.

Тя седна на стола си и въздъхна. Чувстваше се уморена, а трябваше да отиде и на редовния петъчен мач. И да прегледа и оцени работите на два класа. И да внесе оценките в бележниците. И да подготви плановете на уроците за следващите две седмици. И да помага на доктор Уайли. Хайде де, помисли си тя, а кой ще ми измие косата?

Така че, когато Франк Уайли влезе в стаята с нещо като усмивка на лицето, Бет преглътна няколко пъти и призова самообладанието си.

— Лари Лий — обяви Франк без предисловия. — Той ще има началния удар на мача довечера. Ще крушим противника с играта си!

— Крушим?

— Е, не смятам, че чак ще съкрушим, затова помислих, че тази дума е подходяща. Директорката казва, че Лари ще играе само благодарение на теб.

— На мен? — изненада се Бет.

— Да, на теб — призна той без възторг. — Казаха ми, че е издържал тестовете, благодарение на твоите консултации.

— По-скоро той заслужава поздравления.

Франк се изкашля и отново атакува.

— Жалко, че не може да се каже същото за Били-Джо. Доброто нападение е много важно. То е ключът към победата.

Това изявление развали цялото й удоволствие от мисълта за предстоящата почивка. Мъжът кимна и излезе от стаята.

Няма да го оставя да ми влияе, каза си Бет. Не и днес. Но с нейното позволение или без него, той вече й беше повлиял. Толкова, че беше счупила молива от натискане.

— Той изглежда си мисли, че аз съм лично отговорна за лошите резултати на Били-Джо!

— Сама ли си говориш, Бет? — Маргарет надничаше през открехнатата врата. — Не се оставяй да те разстройват!

— Не, няма такова нещо — избъбри Бет. — Но Били-Джо…

— А, изгубената овца?

Бет, запозната с библейските притчи, се усмихна.

— Бих искала да се борим за максимални постижения — каза тя, — но момчето мисли, че единственото му призвание е да се появи на игрището и да стане герой. Май не мога да го накарам да повярва, че трябва да се съобрази със системата.

— Дръж го изкъсо — предложи Маргарет.

— Изобщо не знам къде са му юздите — отвърна Бет.

— На Били-Джо?

— Не, на… — сконфузена, че езикът й погоди такъв номер, Бет се запъна и замълча. После темпераментът й надделя. — Боже мой, та той дори не идва на мачовете!

— Колегите се грижат за всичко в училище, а той дори не идва да гледа мачовете!

— За Франк Уайли ли говориш?

— За Франк Уайли!

Настана кратка тишина, после Маргарет се усмихна отново.

— Казва, че ако отиде на мач, няма да се стърпи. Треньорите се молят да отиде. Твърдят, че би могъл да им бъде много полезен.

— Какво говориш? Нямало да се стърпи? Какво разбира той?

— По-кротко! — каза Маргарет. — Говориш за човек, който е бил звезда в Националната футболна лига девет години!

Бет ритна стола си и се изправи, а лицето й беше зачервено като домат от международна изложба.

— Вие подигравате ли се с мен? — в думите й имаше молба: „Кажете ми, че това не е вярно! Че той никога не е стъпвал на футболно игрище. Че е пълен некадърник!“

— Казвам ти самата истина — отвърна директорката. — Но какво има? Да не би да ти прилоша изведнъж, Бет?

Двете бяха приятелки отдавна и можеха да си говорят прямо. Познаваха се още от студентската практика на Бет.

— Струва ми се, че се разболявам от постоянно правене на грешки — обяви Бет начумерено и започна да прибира нещата си от катедрата. Виеше й се свят. Дори не забеляза кога Маргарет си тръгна. Професионален футболист? Тогава защо беше дошъл да се прави на заместник-директор в гимназията в Пикаюн? Този въпрос я тормозеше по целия път до дома — толкова я беше погълнал, че едва не се спъна в персийския котарак на господин Шръгс. Животинчето се приличаше по средата на тротоара на Джунипър Стрийт.

— Изчезвай от пътя ми, нещастно изчадие — промърмори Бет. Въпреки баптисткото възпитание кракът я сърбеше да ритне животното. Големият котарак отвори зелените си цепки, изпълняващи ролята на очи, и престана да си ближе лапата.

— О, госпожице Хендли — Алвин Шръгс дойде до тротоара по домашни пантофи. — Исках да говоря с вас.

Бет се насили да се усмихне.

— Наистина ли, господин Шръгс? Тъкмо си казвах какъв невероятен котарак си имате!

— Прекрасен е наистина. Знаете ли, съвсем чистокръвен е. Със синя кръв, така да се каже.

— Трябва да е много приятен — въздъхна Бет. — Мелезите имат такива лоши маниери, не мислите ли?

— Да, точно така е.

— Но пък са обичливи. Аз обичам моето кученце.

— Ами… Е, да, разбира се — той се изкашля.

— Вие сте толкова мил човек. Чувала съм да се говорят за вас много хубави неща.

— Ъ-хъ — измънка той, поласкан.

— Искахте да говорите с мен, господин Шръгс?

— Ами… не беше нещо важно, госпожице Хендли. Ще закъснеете с прибирането у дома.

— Да, консултации, писмени работи и още куп неща — изяждат цялото свободно време!

— Тогава довиждане, мила моя. Исках да споделя нещо за кучето ви, но това не е важно. Вървете, вървете. Вашите клакьорки ще бъдат ли на мача довечера?

— Да. Прекрасен котарак! Приятна вечер, господин Шръгс!

И тя забърза надолу по улицата, надявайки се, че председателят на училищното настоятелство няма да създава повече проблеми на Фанг. Пробяга последната пресечка — само за да си докаже, че може да го направи — и стигна до алеята пред къщата задъхана. Фанг се разлая откъм задния двор.

— Хей, помиярче — подразни го Бет, докато заобикаляше гаража. Той се беше изправил на задни крака, задържан само от веригата. — Хайде, Панси, успокой се.

Фанг вече беше забравил за прекръстването си. Най-после Бет го прегърна, откачи го от веригата и го отнесе под мишница до кухнята. Веднага щом го пусна, той се втурна към паничката с вода.

— Какво има? — Бет го последва. После я бодна подозрение и излезе да провери паничката му на двора, която беше напълнила сутринта. Беше суха като пустинен пясък.

Все още се чудеше, когато сестра й влезе.

— Какво има за вечеря, Бет?

— Не зная, скъпа. Нямаме голям избор. Консерви риба тон, предполагам. Нямам много време — тази вечер играем мач.

— Само това ти е грижата! — нацупено рече сестра й. — Твоето училище! Сякаш си омъжена за него!

— Може би си права — призна Бет. — Макар че сигурно е неудобно да спиш с толкова много тухли в леглото.

— Бет!

— Шегувам се, само се шегувам — на Съки шегите винаги трябваше да й се обясняват. — Как прекара деня?

— Не особено интересно. Бях на събрание на комитета, който стопанисва библиотеката.

— Полезно занимание — отбеляза Бет, запътвайки се към рафтовете, за да избере нещо за ядене. — Това не е шега работа — да членуваш в такъв комитет… И помага за убиване на времето.

— Да, но той не мисли така! — нямаше нужда да се уточнява кой беше той . Съседът — многоуважаемият Франк Уайли. А когато трябваше да защити сестра си, Бет беше насреща.

— Какво ти е казал, Сю-Ан?

— Каза, че всеки трябвало да прави нещо полезно в живота си, а не да бъде обществен паразит!

Бет би могла да напише книга по въпроса за паразитите като цяло и за сестра си в частност, но да остави този непоносим човек да прави такива изявления!

— Какво? Този нещастник ти е казал такова нещо? Ти зашлеви ли го?

— О, не, не бих могла! — сълзите на Сю-Ан се бяха отприщили. Очакваше се още по-голям порой. Бет я прегърна.

— Трябваше да го направиш — промърмори. Аз не бих се осмелила, помисли си. Той може и да ми го върне, този гад! — Не трябва да обръщаш внимание на такива неща, Съки.

— Добре, Бет, добре. Ще го направя.

— Какво ще направиш?

— Ще си намеря работа.

— Ти?!

— Защо е тази изненада в гласа ти? Предложиха ми работа в Космическия център.

„О, Господи“, помисли си Бет. Нямат ли си достатъчно проблеми в Космическия център, че искат да си вземат беля със Сю-Ан?

— Каква… каква работа?

— С „Пан Ам“ — отвърна сестра й, спирайки кранчето на сълзите. — Ще бъда екскурзовод и ще нося тази чудесна синя униформа като стюардесите!

— Звучи чудесно! — какви ли щети може да причини екскурзовод на националната космическа програма, запита се с безпокойство Бет. — Кога започваш?

— В понеделник започва обучението ми. Ще му покажа аз, нали, Бет?

— Разбира се, скъпа.

Всички майчински инстинкти, затвърдени през годините съвместно съжителство, отново се събудиха у нея. Тя успокои момичето, настани го да седне и продължи да търси начин да приготви нещо за вечеря с наличните продукти.

По-късно, докато наблюдаваше сестра си, наведена над чинията, Бет поклати глава. Много време беше изминало, откакто майка й беше поверила изплашеното тринайсетгодишно дете. Седем дълги години. Понякога, дори сега, светът изглеждаше прекалено жесток за Сю-Ан. Бет не можа да се отърси от мислите си, докато разчисти масата, нахрани кучето и го изведе на разходка.

Всичко това й отне времето до шест часа. Трябваше да побърза. Тя отново завърза Фанг, два пъти провери паничката му с вода и се запъти към гаража с вълнения си пуловер, преметнат през ръката. В края на септември вечерите ставаха хладни.

Километражът на купения на старо форд показваше четирийсет и пет хиляди, но определено лъжеше. Бет доста се изненада, когато колата запали от първия път.

— Браво! — поздрави я тя. — Послушна количка!

Количката се позадави малко, преди двигателят да заработи равномерно. С доволна усмивка Бет включи на задна и успя да измъкне колата на алеята.

По Трето Авеню нямаше оживено движение, но тя спря за малко, за всеки случай. Някой идиот можеше да префучи. Близостта на училището я беше научила да бъде предпазлива. И изведнъж двигателят угасна. Просто така! Млъкна и не обърна никакво внимание на опитите й да го запали.

— Дяволско нещо! — избухна тя и удари с юмрук волана.

— Проблеми ли имаме?

Ако беше изоставена на произвола на съдбата в потъваща лодка, това би бил последният спасител, когото тя би желала да види. Но пък друг можеше и да не се появи.

— Да — опита се да каже възможно най-мило тя. — Колата ми… май не иска да запали. Ти…

— Не — каза той весело. — Нищо не разбирам от коли. Жалко!

— Да, наистина — каква полза от мъж, който не може да ти помогне да си запалиш колата? Внезапно трескавото й съзнание й предложи цял списък на полезни мъже, но никой от тях не беше толкова млад и не изглеждаше толкова добре, колкото Франк Уайли. Тя се изчерви и сведе глава.

— Къде отиваш?

— В Поплървил.

— Не е много далече. Защо не вземеш колата на сестра си?

— Жестоко се лъжеш, ако мислиш, че сестра ми би дала колата си! — подхвърли тя, докато пробваше още веднъж с ключа. — И на президента на Съединените щати не би я дала!

— Ако продължаваш така, скоро няма да имаш акумулатор — рече мъжът. — Какво има в Поплървил?

— Футболен мач — тя излезе от колата и затръшна вратата. — „Тъмният прилив“ от Пикаюн срещу „Стършелите“.

— Аха. И ти имаш приятел там?

Не се предавай, каза си тя, докато прибираше пуловера от задната седалка. Може и да го убедиш да дойде с теб!

— Нещо такова.

— Ами май ще мога да те откарам дотам. Само ние двамата, пътуващи на лунна светлина, какво ще кажеш?

— Съмнявам се, че луната ще изгрее толкова рано — промърмори тя с присъщата си практичност. — Но би било чудесно, ако нямаш други ангажименти…

Внимавай, каза си. Ако прекалиш със сладките приказки, той току-виж се усъмнил. Вдигна поглед. Върху устните му трептеше иронична усмивка.

— Разбира се, че нямам ангажименти — отвърна той. — Но колата ти е на платното. Какво ще кажеш да извия волана, а ти да побуташ няколко метра?

— Ти да караш? А аз да бутам?

— Дявол да го вземе, така ли го казах? — той я бутна на седалката, а с другата ръка затвори вратата след нея. Тръгна към задната част на колата, а Бет едва се сдържаше да не му направи забележка за ругатните.

Усети как колата проскърца и мръдна леко напред, но после се върна в първоначалното си положение. Той се беше изправил и идваше към нея.

— Ще бъдеш ли така добра — попита я любезно, — да освободиш ръчната спирачка?

— Ами… — засуети се тя. Ръчната спирачка си имаше собствено мнение и не поддаде, но най-после Бет успя. — Аз…

— Разбирам — каза той мило. Но й се стори, че докато се отдалечаваше, мърмореше подигравателно: „Учители, какво да ги правиш!“ После извика: — Готово ли е?

— Да — извика Бет в отговор. Тя провери лоста за скоростите. Този път колата се плъзна леко, сякаш задвижена от друг двигател.

— Удари спирачка! — провикна се мъжът.

— Спирачка… Ами да! — промърмори тя. — Проклет човек! О, не трябваше да казвам това! Но той и светец може да побърка!

— Сега можеш да слезеш — предложи той. — Освен ако не си се отказала?

— Не, не съм — изломоти тя, измъквайки се от колата. Ето ме — една от най-практичните млади жени… Е, да пропуснем „млади“… И всеки път, когато този човек се приближи до мен, сякаш губя ума и дума! — Трябва да отида!

— Идвай тогава — той я хвана за лакътя, сякаш водеше затворник.

Входната врата на къщата зад тях се отвори.

— Бет? Какво правиш с Франк?

— Аз ли? — ядоса се Бет. — Нищо, Сю-Ан! Питай него!

— Ще повозя сестра ти малко — провикна, се Франк. — Не се тревожи, ще я върна обратно жива и здрава!

— Не вярвам, че й се искаше да чуе точно това — подхвърли Бет. Вече бяха заобиколили плета и вървяха по алеята на Франк.

— Ще вземем моя мерцедес — обяви той, отвори предната дясна врата и напъха Бет вътре.

— Да — задъхано каза тя, — какво по-нормално от това?

— Моля? — колата сякаш се наклони, когато той седна на шофьорското място.

— Нищо, нищо… Исках да кажа, че сигурно ще ни хареса… ще ми хареса. Никога досега не съм се возила на мерцедес.

— А какво й е на сестра ти?

Двигателят замърка и мъжът с лекота изкара колата на улицата. Бет най-после се отпусна на меката кожена седалка.

— На Съки ли? Какво да й е?

— Държи се някак странно — отбеляза той, докато караше по булеварда към училището, а там спря. — Откъде да минем?

— Просто следвай тези училищни автобуси — даде наставленията си Бет и отново се отдръпна в ъгъла, за да й скрие изражението си. Но Франк отново се върнат на темата, когато излязоха на магистралата.

— Та какво казваше за сестра си?

— Аз… много съм ти благодарна, че си говорил с нея за работата — бързо изрече Бет. — В понеделник започва и мисля, че ще й се отрази добре. Тя няма нужда от пари, но…

— Но има нужда от малко дисциплина — довърши той. — Иначе не е лошо момиче — той погледна към нея. На лицето му беше изписано задоволство. — Радвам се, че имам тази възможност да остана насаме с теб. Имаме много неща да си кажем.

— Е, да — съгласи се тя, гризейки нервно сухите си устни. — И аз се радвам, че вие със Съки си допадате, господин Уайли. Тя има нужда от…

— Франк — прекъсна я той, — можеш да ме наричаш Франк.

— Да, Франк — не беше толкова трудно да го каже, колкото си мислеше.

— Тя е крехко същество — каза той, — нали, Бет?

— Ами животът й беше доста труден — Бет беше в стихията си, говорейки на любимата си тема: сестра й. — Има нужда от грижи.

— А от какво има нужда Бет Хендли? — нежно попита той. Беше вперил поглед пред себе си.

Тя се вгледа в тъмния му профил. Наистина, от какво има нужда Бет Хендли?

— От нищо — отвърна тя накрая. — Бет Хендли е мъжко момиче и може да се справя сама. А Съки…

— Ти би направила всичко на света за нея, нали?

— Разбира се. Тя е само на двайсет години, а от осемнайсет сме заедно. Някой ден Съки ще срещне подходящ мъж и той ще поеме грижата за нея. Тогава мога да помисля от какво има нужда Бет Хендли.

За миг той откъсна очи от пътя и я погледна. Веднага промени темата, наложи си тя. Веднага?

— Кажи ми нещо за себе си — помоли.

Той отново я изгледа озадачено, после се подсмихна.

— Реши да смениш темата, така ли? — за момент настана тишина, в която той сякаш подреждаше мислите си. — Няма кой знае какво за разправяне. Баща ми беше миньор в Западна Вирджиния. Почина млад, от заболяване на белите дробове. След някоя и друга година майка ми изчезна. Отгледа ме леля ми Хариет. Трябва да те запозная с нея — да видиш какво значи истинско мъжко момиче… Това отсреща стадионът ли е?

На стадиона беше хладно.

— Трябваше да си вземеш одеяло — каза той, докато й помагаше при изкачването покрай пейките.

— Ще сляза за малко до игрището — рече тя, докато се опитваше да измъкне ръката си от неговата. Това беше трудна работа — първо, защото той беше силен, и второ, защото това положение изглеждаше някак… естествено.

— Ти отговаряш за клакьорките, така ли?

— Все някой трябва да го прави — каза тя. — Вече не може да се мине с импровизации. Трябва малко гимнастика, заучаване на упражнения и още… Но ако не ме пуснеш, нищо няма да мога да свърша, Уайли! Искам да кажа, Франк. Моля те!

— Е, така вече може — каза той, усмихвайки се. — Добре, свърши си работата. Искаш ли пуканки?

— И още как! Стомахът ми отдавна прави намеци, но…

Ронда, отговорничката на групата, беше събрала момичетата около себе си. Върху едната половина от игрището загряваха футболистите, а по другата дефилираше оркестърът на Пикаюн. Шумът беше оглушителен.

— Какъв страхотен мъж сте хванали, госпожице Бет! — подхвърли Ронда. — И то не кой да е, а заместник-директорът!?

— Не съм го… хващала — заоправдава се Бет. — Просто ме докара с колата си, защото моята се повреди. Всички ли знаят последователността на упражненията?

— Как бих се поупражнявала с него — продължаваше Ронда. — Дали ще ме изчака година-две? Каква робия е това да си на шестнайсет!

— А да не мислиш, че не е робия да си на… — Бет почти си прехапа езика. Мразеше да издава възрастта си. Всички момичета я погледнаха.

— На колко? — настоя Мари.

— На достатъчно — завърши Бет. — Може да завали. Не трябва пак да се простудявате. Когато свърши мачът, ще ви чакам на касата за билети. И не се мотайте сами! Ясно ли е?

Осемте тържествено кимнаха, но поне седем от тях започнаха да мислят как да се отърват от опеката тази вечер. Това си беше нормалната практика.

— Значи се разбрахме — провикна се Бет. — Хайде, идете да им покажете какво можете!

И тя си запробива път обратно. Тълпата ставаше все по-многолюдна.

Франк Уайли седеше на същото място с два големи пакета пуканки, две димящи чаши кафе и одеяло с надпис: „Собственост на лекоатлетическото дружество“.

Бет не каза нищо. Той й направи място до себе си и зави коленете й с одеялото.

— Твоите момичета създават ли ти проблеми?

— Стадионът е голям, те са далеч от дома, стъмва се, това са осем шестнайсетгодишни момичета, които се държат като двайсет и пет годишни… Не, няма никакви проблеми!

— И какво?

— Знаеш какво. Всичко може да се случи. Не мога да ги догоня всичките, нито да викам след тях! След мача ще ги чакат сто момчета. Така че ще трябва да ги надхитря.

— Сами ли смяташ да ги оставиш?

— Да, но после ще взема голямата тояга… Ето ги и отборите.

Играта беше пълна с героизъм и грешки. След първото полувреме Пикаюн явно губеше. Бет разбираше играта само в общи линии и беше прегракнала от викане.

— Виж какво — обърна се тя към Франк след сигнала за край на полувремето, — съжалявам, че така те удрях по ръката. Май много се вживях.

— Ти си съвсем различна тук, Бет Хендли!

— Различна ли? В какъв смисъл?

— Одухотворена си.

— На теб не ти ли е интересна играта?

— Тук ме хвана натясно. Много ми се иска да направя нещо и едва се удържам.

— Какво е то?

— Този номер двайсет и седми всеки път…

— Това е Били-Джо — прекъсна го тя.

Той я погледна изненадано и поклати глава.

— Всеки път, когато тръгне отляво, му правят преса. Противниковият отбор е доста по-добре физически — сигурно ни надвишават с по двайсет килограма на човек.

— Горкият Били-Джо — въздъхна Бет. — Тези чудовища само го чакат да им падне. И нищо ли не може да се направи?

— Може — прогърмя Франк Уайли, — този дребният пред Били-Джо може да направи нещо, номер двайсет и осми. Футболът е игра на майсторство, а не на сила. Бих могъл…

— Като разбираш толкова много, защо не се намесиш?

— Треньорът ще ме убие!

— Опитай все пак — посъветва го тя. — Мен още не ме е убил, а много пъти съм му давала съвети… Е, той понякога ми се присмива, но… — под светлината на прожекторите лицето на Франк изглеждаше като излято от бронз. Долу на терена играчите се тътреха към съблекалните, а публиката свиреше, та се късаше.

— Да ме вземат дяволите, ако не опитам наистина — промърмори той. — Дръж ми пуканките.

И се понесе надолу по стъпалата — тъкмо навреме, за да хване един от помощник-треньорите, преди да е влязъл в съблекалните.

Как е възможно, запита се Бет, да се чувствам толкова самотна сред всички тези хора? Как се казваше онова момче, с което ходех на футболни мачове преди шест години? Или може би само преди пет? Да, Хенри. Сега сигурно вече е женен. Какво ли съм търсила през всичките тези години? Или кого? Не Франк Уайли, разбира се. Не мога да го понасям — и него, и това тъпо одеяло! Да ми топли! Той е тъкмо за Съки. Само да не ругаеше толкова!

Франк се върна точно за началото на второто полувреме. Бет въздъхна с облекчение. Изобщо не беше сигурна, че той ще се върне, и това я безпокоеше. Мъжът разтърси пейката със сядането си. След секунда се примъкна по-близо и това не остана незабелязано от трезвия разсъдък на Бет. Тя му се усмихна и му подаде пакета с пуканки.

Съдийската свирка изпищя и играта започна отново.

— Някой ми е ял от пуканките — каза той на ухото й. — Казах „дръж ми ги“, а не „изяж ги“!

— Такива станаха времената, че на никого да нямаш доверие вече! — отвърна тя. После нещата изведнъж се объркаха. Одеялото се оказа преметнато през раменете им. Франк я бе обгърнал през кръста, ръката му бе само на сантиметър от гърдите й.

— Не… — опита се да възрази тя, но думите й се удавиха в рева на тълпата.

Някой беше подал топката на Били-Джо и той се стрелна от лявата страна. Гигантът от противниковия отбор го чакаше там с разперени ръце. Застана точно на пътя на тичащия нападател. После, като по чудо, някакво тяло профуча и блъсна гиганта под коленете. Той се олюля, отстъпи встрани и се строполи като отсечен. Били-Джо се стрелна напред и след няколко секунди пресече голлинията.

— Какво ще кажеш за това? — попита Франк Уайли доволно.

— Ами това е… Ти какво направи всъщност?

— Кой, аз? Нищо, седях си тук и си гледах моята работа.

— Не — настояваше тя. — Какво им каза?

— Футболът се играе с майсторство — повтори той назидателно. — Момчето, което се изпречи на пътя му, беше застанало под погрешен ъгъл. Ех, защо ли ти оставих пуканките си!

— Кой вятър те довя в градче като Пикаюн?

— Може би си изкарвам хляба?

— Не ти вярвам. Казаха ми, че си играл в Националната футболна лига. Трябва да си спечелил куп пари. Но какво правиш тук?

— Да кажем, че правя проучване по въпроса как реагират момичетата, когато ги целуваш по време на футболен мач!

— Не можеш да направиш това! Трябва да се съобразиш със Съки!

— С кого? — попита той и продължи с проучването си.

Пикаюн загуби с два гола разлика, но Бет Хендли беше твърде замаяна, за да забележи.

Четвърта глава

Учудващо е как две жени могат да живеят под един покрив и да се избягват дни наред. Беше сряда вечер. Бет беше се отбила в ресторанта „При Евелин“ за лека вечеря, а после мина и през сладкарницата, откъдето купи огромна сметанова торта за десерт. От време на време забравяше диетите.

Тъкмо опитваше тортата, когато се появи Сю-Ан. Двете представляваха любопитна гледка: Бет в скучното си тъмнозелено сако и подходяща пола, подпъхнала кърпа като лигавниче над бялата си блуза, и Сю-Ан — с отметната руса коса, в тънък ленен домашен халат и май дори без бельо.

— Добре ли прекара уикенда? — Съки си наля чаша кафе.

— Чудесно — отвърна Бет мрачно. В общинския съд й бяха изнесли безкрайна лекция за правата на гражданите, бяха й наложили глоба от петдесет долара и накрая бяха завършили с извода, че „учителите трябва да служат за пример на обществото“. Виновна или не, Бет не обичаше да я поучават. Но успя да се въздържи и да изслуша всичко без коментари.

— Чудесно — повтори Бет, — а ти?

— Не знам точно — промърмори Сю-Ан. — Това с работата се оказа по-трудно, отколкото очаквах. Знаеш ли, искат ме в туристическото бюро всяка сутрин точно в осем!

— Нима? — учуди се Бет, но сестра й не забеляза нито съчувствието, нито сарказма й. — Всяка сутрин?

— Всяка сутрин — въздъхна Сю-Ан. — И ми дават само половин час обедна почивка. Страшно уморително е.

— Сигурно е така.

Навикът отново беше надвил решението й да не глези сестра си. Бет беше играла ролята на майка толкова дълго, че сега едва ли не съжаляваше горкото дете. Доколкото тя си спомняше, първият работен ден бележеше края на детството.

— Но ще свикнеш — опита се да успокои сестра си.

— Не, няма — упорстваше Сю-Ан. — Знаеш ли какво ми се случи? Един ден тъкмо правех обиколка с туристи и насреща ми изскочи алигатор! Изплаши ме до смърт! Едва успях да се добера до автобуса! — тя замълча, за да провери какъв ефект има думата „алигатор“ върху Бет. Никакъв, в интерес на истината. Алигаторите бяха вид, защитен от закона, и понякога изпълзяваха от блатистите места да се поогледат наоколо. Съки продължи с оплакванията. — Достатъчно се измъчих, за да му направя впечатление, така че напускам — заяви накрая тя.

— След три дни работа? — Бет угрижено поклати глава. — За Франк Уайли говорим, нали?

— Разбира се. Той ме харесва, защото съм красива. А да се поддържаш красива не е лесно — знаеш ли колко време отнема? Смятам да го впечатля като домакиня. Не мислиш ли, че…

— Да, сигурна съм, че ще го впечатлиш — Бет бързаше да си изпие кафето и почти си опари езика. Тя поддържаше красотата си със сапун, вода и малко червило. И двайсет минути сресване на косата с четка вечер. Дали затова Франк само се караше с нея? — Не може да не те забележи.

— И аз така си мислех — продължи Сю-Ан, горда със себе си. — Ще му приготвям вкуснотии…

— Разбира се — Бет стана от масата. Имаше двайсет минути, за да стигне до църквата. Вече много пъти беше нарушавала благоприличието, така че сега реши да не го прави. — И не забравяй да изчистиш с прахосмукачката и под леглото!

— Под неговото легло ли?

— Защо пък не? — отвърна Бет на излизане. — Щом това ти доставя удоволствие!

— Но аз не смятах да правя нещо! Исках само да изглежда така, сякаш го правя!

— Както винаги — подхвърли Бет през рамо. Поради това с прекрачването навън се блъсна в огромен гръден кош. — Отново ли ти?

— Отново аз. Нали знаеш за черните гологани.

Бет реши да бъде предпазлива.

— Да не би нещо да се е случило с къщата ти? Да е протекъл покривът или нещо подобно?

— Трудно е да се каже — отбеляза той тъжно. — Още не е валяло, откакто съм тук. Ти май излизаш някъде?

— Каква прозорливост! — отвърна Бет. — Сю-Ан домакинства в кухнята.

Той имитира ужас.

— Нямам намерение да рискувам и да опитвам какво готви. Защо не ми каза, че всичко миналия път си приготвила ти?

— Слушай, ще закъснея за църква — възропта тя и се запъти към стълбите. Но лакътят й се беше закачил за ръката му и въпреки усилията си не можеше да го издърпа.

— И така, защо не ми каза? — не се отказваше той.

— А защо да ти казвам? — изпухтя Бет. — Явно някой друг се е погрижил да те информира. Добре, аз приготвих онази вечеря, но ти все пак имаше късмет тогава!

— Имал съм късмет ли?

— Точно така — натърти тя. — Тогава не знаех що за човек си, иначе щях да прибавя и малко отрова!

— Отрова? Не мога да повярвам!

— Най-добре повярвай! Ще бъдеш ли така добър да ме пуснеш?

— Не — отвърна безгрижно той. — Май ръката ми е залепнала. Откъде можех да знам, че ти ще приготвиш всичко?

— Разбира се, че си знаел.

— Не се заяждай — плътният му глас я дразнеше. Ако Франк не беше толкова досаден, сигурно щеше да е чудесен приятел, каза си тя. С него можеше да се разговаря, а можеше и… да се гледат звездите, а може би и нещо повече?

Но тя знаеше, че това е невъзможно. Бившите футболни величия се прехласват по фини блондинки или по здрави, жизнени клакьорки. От къде на къде ще се занимават със застаряващи учителки по история? Защо тогава не я оставяше на мира?

— За някои неща се налага да се досещам сам — продължаваше той. — Например онзи ден, като се, опитвах да изчеткам брашното от сакото си, се сетих, че е от теб. Само теб бях прегръщал онази вечер.

— Остава и да ти повярвам — парира го тя. — Трябва да тръгвам. Ще ходя пеша, защото колата ми е на ремонт. Струва ми се, че вече става само за гробището.

— Пеша ли ще ходиш? По булеварда? Много добре знаеш, че там гъмжи от хлапашки банди!

— Нека си гъмжи! Понякога се моля и за тяхното спасение… Пък и вечерният час за учениците пооправи нещата. Но какво смяташ да правиш?

— Да те изпратя дотам — заяви той.

— О, колко мило! Нямам нужда от охрана. Още е светло. А ако се страхувам от нещо, то това си ти, а не хлапашките банди!

— На мача не говореше така!

— Да, защото трябваше да се справям с всичките тези клакьорки!

Той трепна, сякаш бяха наранили и тялото, и самочувствието му с един удар. Вървяха по Гленуд Стрийт.

— Нищо ли няма да кажеш? — опита се да заглади нещата тя. — Ще влезеш ли с мен в църквата? Надявам се покривът да не се срути върху главите ни!

— О, по д… да му се не види! Няма да вляза с теб! — той отново сграбчи ръката й и избута младата жена напред. Заболя я, но не се издаде. Той можеше да го приеме за проява на слабост!

Излезе от църквата освежена. Обикновено молитвите и медитирането й се отразяваха благотворно. Здрачаваше се и вятърът се промъкваше под арката от дървета по булевард „Гудиър“. Долавяха се ароматите на септември в неговия последен ден. Сенките, хвърляни от колоните на църквата, все повече се издължаваха. От една такава сянка се отдели по-малка.

— Време беше — каза Франк Уайли сговорчиво.

— Не мислех, че ще ме чакаш.

— Но ти е приятно, че го направих, нали?

Тя потръпна, но не от студ. Наистина й беше приятно. Беше настъпил часът на истината.

— Да, приятно ми е — шепотът й се изгуби сред шумоленето на дърветата.

Мъжът отново я хвана за лакътя, този път нежно. Дали съществува понятие като „фетишист по отношение на лактите“, запита се тя и едва сдържа смеха си.

— И на мен ми е приятно.

Двамата тръгнаха, заедно. Мъжът обгърна талията й. Привлече Бет съвсем близо до себе си и я поведе по булеварда, а не напряко. Тя се опита да протестира.

— Ще минем по най-добрия маршрут.

— Ако имаш предвид прекия път, грешиш посоката.

— Знам какво имам предвид — отвърна той дрезгаво.

Тя въздъхна и погледна към него. Слава Богу, че той знае какво прави, каза си, защото аз нямам и най-малка представа! Но ми е хубаво.

Бет склони глава на рамото му. Франк излъчваше мъжественост. Толкова беше хубаво да се чувстваш желана! Двамата вървяха бавно, сякаш имаха на разположение вечността. Някъде преди болницата дърветата свършиха. Отсреща се виждаха светлините на библиотеката и очертанията на училището.

Пред него бяха паркирани три малки открити камиона. Фаровете им бяха много и различни по вид, изрядно чисти, явно поддържани от младите им собственици.

— Нещо безпокои ли те? — Франк я дръпна и двамата спряха.

— Да — промърмори тя. — Май познавам онова момче там.

— Къде?

— Ето там, до калника на червения камион.

— Някъде наоколо ли живее?

— Не, ако не се припознавам. Ще видя дали е той — трябва да говоря с него.

— Не ставай смешна, Бет! Да не мислиш, че онази групичка там се е събрала на приказка? И в Пикаюн е пълно с пласьори на наркотици и престъпници, както навсякъде другаде в страната!

— Трябва да говоря с него! — с малко повече усилие тя успя да се измъкне и затича по булеварда. Младежите я видяха и веднага се метнаха в камионите. Двигателите изреваха. Червеният камион слезе от тротоара и се насочи право към Бет, която беше застинала насред платното. Фаровете на камиона бяха запалени. Тя видя шофьора — беше Били-Джо с изкривено от ярост лице.

Бет нямаше сили да помръдне. Стоеше като заек, заслепен от фаровете на бракониер. Гумите свистяха, а тя все така не помръдваше. Докато Франк Уайли изтича към нея, ругаейки. Дръпна я в движение и сви встрани от камиона, хвърли се напред и двамата се приземиха в тревата на разделителната ивица на булеварда. Камионът удари спирачки, после се завъртя и с рев се засили нагоре по главната улица. Бет се сгуши в обятията на Франк. Цялата трепереше.

— Няма нищо — успокои я той, докато отмяташе косата от челото й. — Няма нищо, мила. Всичко свърши.

Когато спря да трепери, Бет изведнъж си спомни не за покушението, а за думите на Франк „Няма нищо, мила“. Мила? Може би просто така се казва? А може и да е имал точно това предвид, помисли си тя. Ама че съм глупачка, защо мъж като него ще проявява интерес към мен?

Треперенето беше спряло. Тя изтри няколко сълзи. Франк Уайли все още беше върху нея, закривайки я с тяло. Мъжът се отмести и на нея й се прииска да не беше го правил.

— Всичко е наред, Бет. Боли ли те нещо?

— Цялото тяло — усмихна се немощно тя. — Всичко си е на мястото, но май ми нанесоха жесток удар върху самочувствието. Благодаря ти, Франсис.

— Франсис? — той стана и й подаде ръце.

Тя ги пое и бавно се изправи.

— Защо да не е Франсис? — попита Бет. — Това е чудесно име. Може да го използвам понякога.

— Проклет да бъда!

— Може и така да стане, ако продължаваш да ругаеш. Кракът ме боли.

— Съвсем близо сме до болницата. Можем да…

— Не, не съм чак толкова зле — прекъсна го тя. — Само няколко драскотини и дребни наранявания…

— Отиваме в болницата! — настоя той. Сигурно Мойсей е говорил по същия начин след слизането си от планината.

— Добре — въздъхна тя.

Мъжът я взе на ръце и се запъти към болницата.

— Нека уточним това — каза търпеливо полицай Матюс, седнал на един от столовете в приемната за спешни случаи. Опитваше се да пише, подпрял листа на коляното си. — Този камион слезе от тротоара и тръгна право срещу вас, така ли?

— Да, май така беше — отвърна Бет.

— Не движете крака си — нареди лекарят, докато дезинфекцираше по-тежките ожулвания.

— Не можете ли да кажете точно? — попита полицаят.

— Ами, всичко си беше наред… О, как боли… И после се уплаших, нали разбирате. Не мога да кажа със сигурност.

— За Бога, оставете я! — сърдито се обади Уайли. — Не виждате ли, че е в шок? Разпитайте я утре… или вдругиден!

— Добре — каза полицаят, — нека да е утре. Но да знаете, че не желаем саморазправи в града!

— Знам — каза рязко Франк Уайли. — Само ни оставете на мира с… годеницата ми!

Полицаят го изгледа накриво и излезе от спешното отделение, все още записвайки си нещо в бележника.

— Годеница ли каза? — обади се Бет.

Франк нежно я целуна по челото.

— Само за прикритие — прошепна й. — Иначе можеха да ме изхвърлят оттук.

— Но как можа да го кажеш? Полицаят е един от църковните настоятели в моята църква!

— Не се притеснявай. Всяко чудо за три дни.

— Да — въздъхна тя. — Какво знаеш ти за малките градчета!

Бет изохка, докато лекарят превързваше крака й. За нея не съществуваше нищо по-важно от отговора на Франк, но той явно не искаше да се разпростира нашироко по въпроса.

— Няма да има усложнения, Бет — съобщи лекарят. — Само няколко драскотини и натъртвания. Не натоварвай глезена ден-два. Само е навехнат, но все пак…

— Не мога — простена тя. — Утре трябва да преподавам…

— Можеш — намеси се Франк. — И ще го направиш!

— Диктатор — измънка тя.

— Внимавай, защото имам много добър слух — предупреди я той. — И изпълнявай нарежданията на заместник-директора!

— В извънработно време той не може да ми дава нареждания — прошепна тя, защото мъжът се беше навел над нея.

— Внимавай! Носи ми се славата, че изяждам малки момичета като теб на една хапка!

Бет опита да се подпре на лакти.

— Не! — обади се лекарят. — Защо вие, учителите, сте толкова отвратителни пациенти? Годеница, така ли?

— Трудносмилаема съм — не се предаваше Бет. Тя изгледа Франк гневно, после размисли. Той я беше нарекъл „мила“. Беше я спасил от нещо много опасно. Ужасен е наистина, но…

— Никакво училище утре — нежно каза той. — Аз ще поема твоите часове.

При толкова много диктатори наоколо Бет се предаде. Очите й още святкаха, но тя вече се усмихваше.

— Както кажеш, Франсис.

— Още нещо — каза Франк, когато лекарят излезе. — Ще ми опишеш ли как изглеждаше шофьорът на камиона?

— Не, не мога — пробута му опашата лъжа тя с риск да си навлече грях. Знаеше точно кой беше шофьорът, но не искаше да го регистрират в полицията. Не и преди да е поговорила с него. — Всичките тези улични светлини и фарове ме заслепиха.

— Не беше ли висок?

— По-скоро среден на ръст.

— Напротив, висок беше — почти колкото мен. А камионът беше червен, нали?

— Не си спомням — излъга отново Бет.

— Не си спомняш ли? А бялата боя по предната дясна гума?

— Не съм видяла такова нещо.

— Но сигурно си видяла номера?

— Не, не го видях.

Но той беше много близо до истината! Беше забелязал много неща! Бет притвори очи и се престори на сънлива.

— Не виждате ли, че момичето още не се е съвзело? — лекарят го избута настрана. — Сега госпожица Бет ще си почине, а аз ще й инжектирам нещо болкоуспокояващо.

— Ще може ли да се прибере довечера? — Франк беше изместил лекаря веднага след изваждането на иглата и беше хванал ръката на Бет.

— Да, ще може. След час-два, ако има кой да й помогне. Можете да почакате отвън.

— И дума да не става — отговори Франк. Придърпа една табуретка и седна до леглото на Бет, без да изпуска ръката й.

— Ако не сте й роднина, не можете да останете.

— Добре тогава, роднина съм й. Тя ми е годеница.

— Да, но тя не знае това, нали? Насила ли ще трябва да ви изхвърля? — лекарят, който сигурно беше шейсет килограма мокри дрехи, пристъпи решително.

— Моля ви, не правете това — каза Франк Уайли. — Някой може да пострада. Кажи му, Бет!

— Ужасно ми се спи — прозина се тя.

Франк стана и изгледа лекаря отвисоко.

— Кажи му, че ме обичаш, Бет. Иначе нищо не мога да направя!

— В такъв случай — каза Бет замаяно, защото успокоителното беше притъпило сетивата й, — да, обичам го много, докторе. Сега може ли да остане?

— Такова чудо не бях виждала досега — намеси се влязлата сестра. — Докторе, в четвърти кабинет ви чака пациент. Оставете тези двамата на мен.

— Не пускай ръката ми, Франсис — мърмореше Бет в просъница. — Сестрата изглежда по-страшна от лекаря!

Беше полунощ, когато Франк Уайли влезе с колата в двора на Бет. Младата жена не се беше пробудила напълно. В ума й още витаеха розови сънища. Франк заобиколи, отвори вратата откъм нейната страна и я пое на ръце. Тя не се противеше. Беше толкова забавно да те разнасят като колетна пратка! Фанг седеше на верандата, отвързан, тресящ се от вълнение.

— Проклетата врата е заключена — обяви Франк.

— Добре, пусни ме на земята — избъбри Бет. — Сю-Ан сигурно си е легнала.

— Колата й я няма — забеляза той.

— Нищо, пусни ме на земята — повтори тя. — Аз ще отключа проклетата… ох… врата.

— Ругатните като че ли са заразителни.

— Не ставай… нахален — успя да каже Бет. — През ума й бяха преминали куп други думи, но тя умееше да си държи езика зад зъбите. — Трябва да е от инжекцията. Май не мога да…

— Облегни се на мен — предложи той, когато тя стъпи на земята. — Сега ми дай ключа.

— Винаги ми е в джоба — измрънка тя. — В джоба… Там ли е?

— Чакай малко… — Франк усети как тя залитна към него. Ръцете му я обгърнаха. Проверяваха вероятните скривалища.

— На тази пола нямам джобове — промърмори тя.

Ръцете му продължиха да шарят, но и в сакото й нямаше ключ.

— Виж и в блузата — с усилие каза тя.

Той разгърна сакото и бръкна в малкото джобче точно над гърдата й.

Прекалено старателно опипваше, и то не където трябва. А може би точно където трябва, помисли си тя.

— Не ги ли намери?

— Какво?

— Ключовете, не ги ли намери?

— А, ключовете — да, намерих ги. Прекрасни са.

— Ключовете ми? Прекрасни?

— По дяволите! Дръж се, докато опитам да отключа.

Когато се наведе, тя обви ръце около врата му. Кучето подскачаше и се опитваше да стигне до нея, за да я близне.

— Хайде, стига, помиярче — измърмори Франк и отново понесе младата жена. Позабави се още малко, преди да светне лампата на верандата. — Сега накъде?

— По коридора… последната стая… Много ли тежа?

— Ти? Направо ме е срам да те покажа пред хората такава вейка!

— Но дишаш тежко!

— Това няма нищо общо с теглото ти. Млъквай сега, за да не ми дишаш въздуха — и без това не ми достига.

Дишаш ми въздуха? Такава вейка? Всичко изглеждаше толкова смешно, че тя се закиска. Светът изглеждаше далечен и абстрактен, в съзнанието й се появи пъстра дъга и изчезна.

— Искам… да си легна…

Той внимателно я остави на леглото и отдръпна ръце. Изведнъж тя съжали за думите си. Заедно с ръцете му си бяха отишли топлината, веселието и щастието. Тя изстена и той отново се озова до нея.

— Сю-Ан не е тук, проверих.

— Не ме интересува — промърмори тя. — Да не е малка Сю-Ан… Какво глупаво име… Какво ще правиш сега?

— Смятам да те сложа да спиш — обяви той. — Но само ако кучето ти се махне от обувката ми.

— Фанг! Долу! — изкомандва тя.

Изненадващо Фанг се отмести и седна. Тя затвори очи. Франк, май отново търсеше ключове. Пръстите му играеха с малките перлени копчета на блузата и в следващия момент тънката материя изчезна. Мъжът подложи ръка под тялото й, за да издърпа одеялото. Изглежда той още не беше намерил ключовете.

— Няма нищо там — промълви тя.

Той се засмя.

— Там има повече, отколкото човек може да желае, мила.

— Студено — въздъхна тя. Незнайно как, сутиенът и беше изчезнал някъде.

Франк постави ръка върху гръдта й.

— Така по-топло ли е?

— Да, по-топло — и двете му ръце бяха заети да топлят едрите й гърди. — Сънувам, че… — бълнуваше тя.

— Разбира се, че е сън — въздъхна той. Ръцете му се отдръпнаха, за да отстъпят място на топлите му влажни устни, докосващи зърната й. Бет се протегна, изцяло отдадена на удоволствието. Одеялото я обгърна, тя се сгуши в пухкавото гнездо, усмихна се и отново потъна в съня.

Поради това изпусна останалата част от забавленията. На излизане от стаята й, с нейните дрехи в ръце, Франк почти беше заслепен от току-що запалени ярки лампи в коридора.

— Какво, по дяволите, става тук? — поиска да узнае Сю-Ан.

— Трудно е за обяснение — отвърна той миролюбиво. — Ела в кухнята, ако искаш.

— Обзалагам се, че е трудно. Да повикам ли и полицията да чуе обясненията ти?

— Няма защо да идва полиция, Сю.

— Казвам се Сю-Ан! Това е моят дом! И искам да знам какво правиш тук по това време!

— Олеле! — измърмори той. — Дойдох да открадна кучето.

— Трябваше само да помолиш за разрешение — както винаги не разбра шегата Сю-Ан. — Но това са дрехи на Бет!

— Остави това — повлече я към кухнята той. — Седни.

В гласа му имаше заповедна нотка. И момичето, и кучето се подчиниха.

— На сестра ти й се случи нещо много неприятно — продължи той. — Заведох я в болницата и там й оказаха първа помощ. Но я поставиха успокоителна инжекция за отпускане на мускулите и тя заспа. После я доведох тук.

Възприемането на всичко това отне на Сю-Ан една-две минути. Ама че глупава красавица, помисли си той. Как може генетиката да прави такива комбинации?

— И ти я сложи да спи?

— Все някой трябваше да го направи, а теб те нямаше.

Сю-Ан веднага премина в защита:

— Бях в едно малко заведение долу на „Слайдъл“…

— Изобщо не ме интересува къде си била! Имахме нужда от теб, но те нямаше, затова аз сложих сестра ти да спи.

— Ти си… О, Господи! — тя скочи от стола и хукна по коридора. Кучето я последва. След минута Сю-Ан се върна. — Бет си е в леглото — обяви задъхано, — и е гола!

— Знам — изръмжа той. — Ще махнеш ли това глупаво куче от обувката ми? Не си ли го хранила днес?

— Не съм хранила тъпото животно днес! Не съм отговорник по храненето на животни! Но Бет е… гола! Ако разбере, че ти си… ще те вдигне във въздуха, да знаеш!

— Какво да направя, като не можах да намеря нощница!

— И как се случи това?

— Тя искаше да отиде пеша на църква. Аз реших, че е опасно, и тръгнах да я изпратя дотам…

— Прекарал си цялата вечер със сестра ми?!

— Да не е престъпление?

— След всичко, което направих? След работата в Космическия център само за да ти доставя удоволствие?

— Но аз…

— Ще си имате много главоболия, господин Уайли! Само Бет да се събуди и да разбере… — Сю-Ан почти крещеше и крачеше напред-назад из кухнята. — Защото не сте попаднали на която трябва!

— Какво трябва да означава това, Сю-Ан?

— Че ако си искал да съблечеш момиче, е трябвало да потърсиш някое, което е готово да ти го позволи доброволно!

— Ясно. А как ще разбере Бет?

— Аз ще й кажа — пронизаха го сините й очи.

Това вече минава всякакви граници, каза си Франк Уайли. Тази гъска ще си съчини какво ли не, а после… Бет ще побеснее! Но преди това…

— Слушай, малоумнице — отчетливо заговори той, — сестра ти изпадна в шок от преживяното. Трябва да остане в леглото утре. Ще се отбия да проверя как е, а ти ще поемеш грижата за нея!

— Аз?

— Точно ти! Прибери си долната челюст, да не глътнеш някоя муха. Ще се погрижиш за нея. Ако не го направиш, кълна се, че ще ти хвърля…

— Не можеш да ми говориш така! — измуча Сю-Ан.

Фанг започна да скимти жално. Не му се нравеха всички емоции тази вечер. На Франк също.

— Хайде, куче — каза той, — ела ми на гости за тази нощ. А ти, Сю-Ан, не забравяй какво ти казах!

Той стана и излезе в коридора. Кучето го следваше по петите. Франк спря за момент, размишлявайки, после отиде до стаята на Бет. Младата жена все така спеше. В полумрака той коленичи, за да пооправи свлеклите се завивки. Омагьосващите й гърди се издигаха предизвикателно като непокорени крепости. А той не издържаше на предизвикателства. Внимателно, за да не я стресне, Франк се наведе и целуна зърната. После я зави, повече заради самоконтрола си, отколкото заради нея.

Тя се завъртя неспокойно! Мъжът застина на място. Бет се усмихна насън.

— Франсис — промълви и отново потъна някъде дълбоко.

— Хайде, помиярче — прошепна той, докато се измъкваше заднишком през вратата.

Фанг тръгна след него, ухилен. Кучето откриваше нови възможности в тази игра.

Пета глава

Към единайсет на следващия ден Бет мразеше целия свят. Измъкна се от леглото и с изненада установи, че е без нощница. Кракът й, бинтован в половин километър превръзки, я болеше. Както и останалото тяло. Беше тихо като в гробница.

Тя се отправи към банята, напълни ваната с топла вода и шампоан, размота бинта и с въздишка на облекчение се потопи в топлината и спокойствието на водата. Включи уреда за воден масаж и ваната се превърна във водовъртеж. Младата жена се настани удобно и се зае да размишлява върху околния свят.

В началото беше той. Едър и предизвикателен. Франсис Уайли. Бих искала да знам повече за него, помисли си тя. Майка й казваше, че ако искаш да знаеш какво ще представлява един мъж след двайсет години, трябва да видиш баща му. Но баща му е мъртъв. А майка му — изчезнала? Какво ли означава това?

А какво ли си мислеше той за нея? Набожна баптистка, чието най-голямо приключение е било завършването на университета. И после се е върнала в родното си градче, за да стане учителка в своето старо училище. Любовници? Както и да ги брои човек, все са трима. Първите двама бяха твърде млади за нея, а последният — твърде възрастен. И прекалено нахален. Друго какво? Веднъж отиде на почивка в Ню Орлийнз за една седмица… Как ли щеше да се смее Франк, ако знаеше всичко това! Какво прави тук, в Пикаюн? Той избягваше този въпрос. Тогава, Бет Хендли, ще трябва да процедираш както обикновено: да влезеш в ролята на Шерлок Холмс и да откриеш сама това, което те интересува.

Снощи той й беше спасил живота. Е, може би не беше чак толкова драматично, но все пак тя си спомняше камиона, насочил се срещу нея като дракон, който се нахвърля на вечерята си. Без съмнение Франк беше герой. И беше й казал „мила“ и „годеница“, и още много приятни неща.

Разбира се, всичко това можеше да са и празни приказки. Повечето мъже биха казали какво ли не само да постигнат своето!

Какво искаше да постигне той? През цялото време беше до нея, държеше й ръката… После тази инжекция й беше замъглила съзнанието. Някой я е довел у дома. Със сигурност си спомни, че някой я целуваше. Господи, и то на какви места! А после трябва Съки да я е сложила да си легне. Но това вече не си го спомняше.

Засърбя я носът. Предпазливо отвори око — пяната се извисяваше над нея и почти беше напълнила ваната.

— Хималайски снегове — измърмори тя.

— Какво смяташ да правиш с тях — да ги стопиш или да се пързаляш? — попита басов глас зад нея. Тя се надигна да погледне през рамо и моментално се потопи отново.

— Какво правиш тук?

— Вече е обяд. Реших да дойда да нагледам инвалида.

— Имах предвид какво правиш в банята ми!

За него въпросът явно беше излишен. Той се наведе над ваната и гребна малко пяна.

— О, това било сапунена пяна!

— Ти какво очакваше да бъде? Разбира се, че е пяна! Вън!

— Аз мога да ти помогна. Например да ти изтрия гърба.

— Искам само едно нещо — произнесе тя бавно, сричка по сричка. — Да се махнеш оттук!

— От какво се ядоса толкова? — учуди се той. — Не се вижда нищо, освен носа ти. Какво е станало?

— Ти как смяташ? — но тъй като беше свикнала да говори истината, продължи: — Добре де, малко прекалих с шампоана за вана. Сега излез!

— Добре, ще отида да приготвя нещо за обяд. Сигурна ли си, че ще можеш да се справиш сама?

Тя не беше много сигурна, но за нищо на света не би му го казала. Така го изгледа, че той отстъпи назад.

— Ще мога. Затвори вратата след себе си!

— Няма ли да престанеш да даваш нареждания?

Не подобаваше на една дама, но все пак тя му се изплези. Той излезе, смеейки се.

Бет отпуши ваната. Водата се оттече, но не и пяната. Младата жена се прехвърли на четири крака през ръба и се намери на рогозката, цялата в пяна. Вратата се отвори.

— Чух шума — каза той загрижено. — Удари ли се?

— Не, по дяволите! — изрева тя. — Просто обичам да лежа на пода след къпане! Ще се махнеш ли?

— Спокойно — ухили се той. — Мехурчетата ти се пукат!

— Вън! — извика тя и се изправи. Докопа нещо. Мъжът й намигна, докато шишето с шампоан профучаваше край него. Смехът му продължи да звучи в главата й, докато се изсушаваше, обличаше древния си домашен халат и си нагласяваше отново бинтовете.

Франк беше в кухнята, погълнат от работата си, когато Бет докуцука до там.

— Двойни сандвичи с препечен хляб — оповести той, преди тя да е успяла да реагира. — С шунка и телешко. Знам, че ги обичаш!

— Аз… Но откъде знаеш?

— Още като те погледна и ми става ясно — засмя се той. — Виж се каква си бяла и червена… Ела сега…

Тя отстъпи назад — боса и трепереща. Мъжът протегна ръце към нея. Тя направи още една крачка назад. Ръцете му хванаха колана на халата й и развързаха възела.

Защо съм се разтреперила, запита се тя. Той няма да ми направи нищо сега, по обяд, нали? И освен това Сю-Ан…

— Къде е сестра ми?

— Няма да повярваш, ако ти кажа. В моята къща. Каза нещо глупаво за пускане на прахосмукачка под леглата… Не исках да спирам ентусиазма й. Какво ще кажеш за сандвичите?

— Обичам ги с маслина — призна тя.

Той й поднесе стол и галантно я настани.

— И с лук, ако искаш — тръшна се мъжът в отсрещния стол. — Сестра ти… с ума си ли е?

— Разбира се — обидено отвърна Бет. — Тя е сладко и мило момиче. И хубаво. И освен това има много пари. Малко е примитивна — вижда нещо, иска го и посяга да го вземе. Който й се изпречи на пътя, може да пострада — тя отхапа от сандвича и задъвка, а малките й бели зъби проблясваха насреща му. — И ще се изтрепят да й привлекат вниманието. Ако искаш да се регистрираш в списъка на обожателите, побързай с подаването на молбата! — после реши да бъде честна докрай. — Е, струва ми се, че още е малка. Но нали аз се грижа за нея.

— В това имаше ли заплашителни нотки, или така ми се стори?

— Не ви се е сторило, доктор Уайли.

— Не е нужно да ме заплашвате, госпожице Хендли — той я гледаше гневно.

— Радвам се да чуя, че не представляваш заплаха за сестра ми — твърдо каза тя. — Благодаря за вкусния сандвич.

— Но не си мисли, че изобщо не представлявам заплаха — продължи той настъпателно. — Не ти ли е минавало през ум, че може да се интересувам от теб? — и имитира похотливата усмивка на Граучо Маркс.

— Ами… — почти се задави тя с голямата хапка.

— След всичко, което се случи снощи, все още ли не разбираш?

Тя отпи от млякото си.

— На дневна светлина нещата изглеждат по-различно, господин Уайли. Какво стана с часовете ми тази сутрин?

Как само смени темата, мислеше си той. Изплъзва се като риба! Но ако не играе игрички, нямам намерение да се отказвам от нея.

— Взех първия ти час, а след него ме спасиха от отдел „Обществени науки“. Какво се е случило с добрите стари учебници и ученето по тях?

— Това е отживелица, господине.

— Така значи! С „господин Уайли“ някак се примирих, но това „господине“ вече е прекалено! — той се надигна от стола.

Боже мой, какво правя, помисли си Бет. Сами сме, аз съм кажи-речи без дрехи с някой, който прилича на разярен мечок! Дръж се, каза си тя и се облегна.

— Прилагаме метода на проектите. Искаме учениците да отидат в библиотеката, да помислят върху зададената тема. Например задачата с малкото момиче — тя говореше толкова бързо, че за момент се зачуди дали я разбира.

— Имаш предвид костите, намерени при разкопки?

— Да, археолозите са ги открили в една пещера в Германия. Дадох им задачата и си спомням, че нададоха такъв вой… — тя му се усмихна и отново се почувства сигурна. — По този начин ги научаваш да мислят. Когато дойдат при нас, те са свикнали да им тъпчат главите само с факти. В гимназията се опитваме да ги приучим да ползват енциклопедията, а не да я натъпчат в главите си. Но всъщност скоро те започват да възприемат този вид задачи като игра.

— И какво трябва да открият по костите на нещастното момиче?

— О, много неща! Явно е имала близки, защото е била погребана. В краката й е бил намерен съд с просо — значи са вярвали в задгробния живот. Огърлицата на врата й е кехлибарена — което означава не само, че са носили украшения, но и че са имали развита търговия, тъй като по това време кехлибарът е можел да се намери само по крайбрежието на Балтийско море. Освен това момичето е било погребано в ембрионална поза — случайно ли е това, или неандерталците са имали повече познания от нас по анатомия? Има десетки неща за откриване, стига да накараме децата да им обърнат внимание! Тази програма се нарича „Изводи“. След двуседмично приложение децата ще научат всичко, което им е необходимо да знаят за праисторическия човек.

— Господи! И се събужда любопитството, заложено у всеки човек, така ли?

— Има подобрение.

— Кое има подобрение?

— Ти не изруга — усмихна му се отново тя.

Той се отпусна в стола си, почуквайки с пръст по масата. Единият крак беше по-къс и с всяко почукване съдовете по масата се тресяха. Явно размишляваше. Какъв мечок е само, отбеляза тя. Възможно ли е някой като мен да го… опитоми? Не, не е това думата. Да живее с него в мир? Сухият глас на майка й отново прозвуча в паметта й: „Трябва да приемаш човека такъв, какъвто е, а не какъвто ти се иска да бъде. Колкото и да се мъчиш, не можеш да го промениш след брака!“ Добре, но откъде дойде тази думичка „брак“?

— Снощи в болницата…

— Какво? — подкани я той.

— Ти каза… каза на лекаря, че съм ти годеница. Защо?

— Казал ли съм такова нещо? — в гласа му изненадата звучеше искрено, но в очите му проблясваха дяволити пламъчета.

— Разбира се, че го каза — отвърна тя обидено.

— Е, щом ти го твърдиш, сигурно е така. От шока е било.

— Нещо си объркал. Аз бях в шок, не ти.

— Е, понякога е заразно — тя се готвеше да го опровергае, но той я спря с ръка. — Кажи ми сега кой беше шофьорът! Ученик беше, нали?

— Нямам представа за какво говориш — отвърна тя и стисна палци зад гърба си.

— Снощи — търпеливо подхвана той. — Камионът, който се опита да те блъсне. Кой шофираше?

— Нямам представа… Вече ти казах.

— И ти се правиш на набожна! Знаеш, че има греховни действия, но и греховно бездействие, нали?

Единственото й спасение беше да се преструва на обидена. Тя се вкопчи в тази мисъл.

— Ти ще ми говориш за грехове! Сигурно няма някой, който да не си извършил! Какво безгранично нахалство!

— По това си приличаме — той блъсна стола си назад и стана. — Не съм срещал по-твърдоглава жена! Ако имах време, бих ти измъкнал истината, но нямам. Ще се отбия след училище. Къде е онази рецепта, която ти даде лекарят?

— Ами… не знам — този път думите й бяха самата истина.

— О, у мен е — измърмори той, след като претърси джобовете си. — Ще отида да взема лекарствата, но къде има аптека?

— Не знаеш нищо за Пикаюн, нали? — не пропусна случая да го подразни тя. — Защо тогава си дошъл тук?

— Заради теб — отби въпроса той. — И така, къде има аптека?

— Срещу болницата — обясни му тя, неизвестно защо ядосана. — На Къркуд Стрийт, там имам открита сметка.

— Ще я намеря — широката му усмивка се появи отново.

— Да не те задържам — изправи се тя, посягайки да завърже колана си от благоприличие.

— Нищо не разбирам — промърмори той, — понякога си сладка, да те изяде човек, а в следващия момент фучиш като сърдита котка… Приятен ден!

И на теб, тъжно си помисли тя, докато го гледаше как забързано слиза по стъпалата. Да не мислиш, че аз се разбирам! Иска ми се да не беше си тръгвал. Иска ми се да бях мила и любвеобилна, но винаги има много въпроси и неизказани неща… И освен всичко, има я и Сю-Ан.

Бет се запъти към стаята си. Кракът й определено беше по-добре. Легна отново и се зави. И тогава осъзна, че той беше го въртял и усуквал всякак, само и само да не отговори на въпроса й защо я беше нарекъл „годеница“!

Следобедът беше тежък. Системата за телефониране на отсъстващите създаваше много работа. Чакаха го още много задачи, защото — със заплата или не — той беше заместник-директор. След училище се срещна с треньорите.

— И така — обобщи най-накрая Франк, — проблемът за подобряване на успеха на вашите възпитаници не е толкова прост. Набелязал съм двайсет и пет начина, които ще се изпробват съвсем скоро. Но за вас остава задачата да привлечете младежите и да им създадете чувство за принадлежност към училището. Спортистите са по-усърдни в учението, когато знаят, че от това зависи участието им в отборите. Така че дали става дума за футбол, или прескочикобила, правете го от сърце! А не само за победа. Сега ме извинете — трябва да отида до театралния клуб да им кажа същите неща.

Директорката го срещна в коридора, запътила се за дома. Всъщност само портиерът и чистачките бяха още в училището.

— Ама че уморителен ден.

— Да, такъв беше — съгласи се той. Виждаше, че и тя е уморена. — Но винаги има надежда. Много оптимистично ли ще бъде, ако кажа, че май се вижда светлинка в тунела?

Тя му се усмихна, докато й отваряше вратата.

— Веднага се познава, че не сте тукашен. При нас е само равнина и тунели изобщо не се намират… Все пак ми се струва, че тази година ще имаме по-добри резултати. Пък и нали това е целта — малко по малко да напредваме?

Малко по малко да напредваме, повтаряше си той, докато вървеше по Трето Авеню. Но колко време ще ми отнеме това напредване с Бет Хендли? Ще го доживея ли изобщо? Беше учил доста работи, но явно имаше пропусни в образованието.

Отби се до дома си, за да вземе душ и да се преоблече в нещо по-неофициално. В задния двор тревата беше избуяла, но той нямаше косачка. Може би, ако остана в Пикаюн по-дълго, можем да си направим басейн там, помисли си. Да направим ли? Ние? Той се усмихна на собствената си дързост.

Все пак имаше известен напредък. Той пъхна ръце в джобовете си и се зачуди защо отдава такова значение на всичко това. В Атланта го наричаха Ледения, защото винаги запазваше самообладание. И поради това печелеше.

След първия си професионален футболен сезон той беше зарязал обожателките след мачовете и лудите купони и беше посветил цялото си време на подготовката за защитаване на научна степен в университета в Джорджия. Беше се заел и с ефективно управление на финансите си. Девет дълги, почти добродетелни години, без никакъв досег с женски ум и начин на мислене.

Например Съки — крехката хубавица, готова да се счупи и от най-слабия удар. А Бет я обичаше. Явно, каза си той, ако искаш да стигнеш до Бет, ще трябва много внимателно да се отнасяш с детенцето!

И той се понесе нататък с максимална скорост. Някой се люлееше на верандата, но беше твърде тъмно, за да види, че не е жената, която търсеше.

— О, Сю-Ан — разочаровано избъбри той.

— Франк! Колко мило от твоя страна да наминеш. От училището ли идващ?

— Да.

Тя потупа мястото до себе си. Той предпазливо седна. Тази люлка не беше съвсем за него — проскърцваше под тежестта му.

— Не че ти си толкова тежък — изкикоти се Сю-Ан, — просто люлката е стара. Лош ден ли си имал?

— Нищо особено — отвърна той. — Как върви работата?

— Работата ли? Господи, Франк, това беше ужасна грешка! Аз не съм родена за екскурзовод!… Хареса ли ти как съм почистила къщата ти?

— Ами да — отвърна той, макар че изобщо не беше забелязал. Люлката се беше наклонила откъм неговата страна и момичето се плъзгаше бавно към него — поради гравитацията или нарочно, не се знаеше. Той почувства топлината на бедрото й, когато докосна неговото. Нямаше накъде да отстъпва, а не му се искаше да е толкова близо до нея. Каквото и да направеше, можеше да се изтълкува погрешно — и пак щеше да влезе в черния списък на Бет. Той братски целуна Сю-Ан по челото.

— Благодаря за почистването. Ще вляза да видя как е Бет.

— Пфу! Добре е! Няма ли да ме целунеш?

А няма ли да скочиш от покрива? Да целунеш стъклената красавица и после да видиш как парченцата стъкло се посипват със звън в краката ти! Сю-Ан се беше надвесила над него. Излъчваше приятен аромат, мекота и топлина… само изкушението го нямаше.

— Съки — каза той тихо, — ти си най-красивото момиче, което напоследък съм срещал. Но си само на двайсет години, а аз съм на трийсет и шест. Не съм за теб, скъпа.

Но не беше лесно да разубедиш Сю-Ан. Тя се наведе още по-ниско и леко го целуна по устните. Той почувства потръпването й, но неговото усещане по нищо не се различаваше от това при ядене на сладолед. Сладко, но студено — нищо, което да разпали емоции.

— Не беше ли чудесно? — попита тя срамежливо.

— Трябва да видя Бет — измърмори той и се изправи.

Съки го гледаше. Устните й бяха полуотворени, дишаше тежко. Изглеждаше като ловец, подушил дивеча. На Франк не му оставаше нищо друго, освен да избяга.

— Уморен съм — оправда се той, отстъпвайки. — Хайде да го отложим. Взех лекарства и искам да видя какво става с Бет…

— Какво ти е, Франк? Много си уморен? Или имаш главоболие? Мислех, че тези номера са мои!

— Сю-Ан — каза предупредително той. В сгъстяващия се мрак зъбите й проблясваха, сякаш търсеше да захапе нещо.

— Да го отложим, добре!

Той й помогна да стане от люлката. Все още я държеше за ръка, когато влязоха в къщата. Бет седеше в кухнята и си играеше с кучето. Фанг-Панси хукна, пързаляйки се по пода, за да посрещне Франк. Заподскача около него.

— Бет.

— Да, господин Уайли?

— Исках да проверя как се чувстваш — нямаше начин да усмири кучето, освен да го вземе в ръце. Фанг благодарно го близна по лицето с грапавия си език.

— Да, разбрах — Бет полагаше усилия да се сдържи, но си личеше, че нещо я измъчва. Набитото й око не беше пропуснало факта, че двамата влязоха, хванати за ръце. Дошъл заради мен, как не, мислеше си тя. Затова ли Сю-Ан го гледа така предано? — Колко мило от ваша страна, господин Уайли, че сте се загрижили за мен!

— И още не съм разбрал как си — каза той с насмешлив тон, който още повече ядоса Бет. Но възпитанието й я възпираше да не избухне. Освен това нямаше с какво да го замери, освен с най-финия си порцелан. Най-финият порцелан, останал от майка й. Тя не би го пожертвала, заради който и да е мъж.

— Няма за какво да се безпокоиш — каза тя хладно. — Достатъчно добре съм, за да бъда на работа утре.

— Нямах това предвид — лицето му се зачерви от гняв, но Бет беше твърде погълната от собствените си чувства, за да забележи това. А Сю-Ан съзря в ситуацията удобен случай, за да убие всякаква конкуренция още в зародиш.

— Не трябва да се карате — каза весело тя. — Все пак добре сте си прекарали снощи! — в думите й съвсем ясно се долавяше ядна нотка.

— Не бих го нарекъл точно така — поправи я Франк Уайли. — Какво имаш да кажеш за това?

— О, имам — отвърна Сю-Ан. — Полицаят идва днес, докато ти спеше, Бет. Искаше да ти зададе още няколко въпроса. Някой се бил опитал да те прегази. И си пострадала, вярно ли е?

— Имаше нещо такова — отвърна Бет. — Но не беше сериозно. Можех да се отдръпна, защото шофьорът май беше изгубил контрол… Но Франк, искам да кажа господин Уайли, ме издърпа от пътя му, и това май е всичко.

— Всичко ли? — смехът на Сю-Ан беше малко по-писклив от обикновено. Франк трепна, сякаш се досети за нещо. — Всичко, как не! После той те е довел дотук, внесъл те е в къщата, съблякъл те е гола и те е сложил в леглото… Надявам се, че това е всичко, което е направил!

— Но, Сю-Ан… Мислех, че ти си…

— Аз ли? — отново дразнещият смях. — Не съм била аз, сестричке. Прибрах се чак когато Франки беше тръгнал да се прибира вкъщи. И предполагам, че двамата имате много неща да си казвате. Аз си лягам. И не забравяй за отлагането, Франк! — с тези думи русото същество грациозно се измъкна от стаята, кискайки се доволно.

Дори кучето усети потискащата тишина, настанала в кухнята. Животното се сви в ъгъла.

Бет беше преминала през страх гняв, ярост… А сега я обзе безнадеждност. Тялото не й се подчиняваше, а умът й беше някак натежал и безполезен.

— Предполагам, че… че тя каза истината? — промълви тихо, почти като библиотекарка, която се страхува да наруши тишината в читалнята.

— Не съвсем — сви рамене той и въздъхна. По никакъв начин не можеше да избегне разговора.

— И кое точно не е вярно? Внесе ли ме в къщата?

— Да.

— И си ме сложил в леглото? — попита тя е едва доловимо треперене в гласа.

— Да, така беше.

— И си ме… съблякъл гола?

— Да.

— Тогава кое не е вярно? Това означава ли, че нищо друго не си правил с мен?

— Не, Бет. Ти имаш прекрасно тяло. Привлече ме. Но не съм правил това, което Сю-Ан намекна, нито пък каквото ти си мислиш!

Тя вдигна глава. В очите й имаше сълзи.

— Може би трябва да ви благодаря, господин Уайли?

— Няма за какво да ми благодариш — отвърна той. — Но ми тежи на съвестта, че не ти казах. Не знам какви точно са нравите тук, но смятам, че утре трябва да обявим годежа си.

Тя стреснато вдигна глава.

— Какво? Да не мислиш, че ще се оженя за… за човек като теб, Франк Уайли? Върви по дяволите!

— Охо — присмя й се той, — не е хубаво да се ругае, мила!

— Да — рязко отвърна тя. — Накара ме да сляза до твоето ниво! И все пак отговорът ми е не!

— Аз минавам за добра партия — продължаваше той. — Радвам се на добро здраве, добра банкова сметка и…

— И на големи приказки! — вметна тя. — Трябваше да се досетя още отначало! Проклет янки!

— Виждам, че няма смисъл да говорим повече тази вечер. За всичко е виновна сестра ти, която не може да си затваря устата! Да ти помогна ли да си легнеш?

Бет скочи на крака, олюлявайки се.

— Веднъж не ти ли беше достатъчно? — извика тя.

— Не смятах… нямах нищо такова предвид — приближи той към нея. — Ти си най-своенравната, най-упоритата и твърдоглава жена, която познавам. Внимавай!

В гнева си Бет удари бинтования си крак в един стол и се преви разплакана. Той я взе на ръце.

— Пусни ме на пода, ти… Казанова такъв!

— Когато аз реша — оповести той.

— Аз ще…

— Замълчи. Просто замълчи! — той прекоси кухнята и се запъти към нейната стая. Остави я на един стол и се зае да оправя леглото. Бет не можа да надвие желанието си да го докачи.

— Явно имаш опит в оправянето на женски легла!

— Точно така — защо да й казва, че в студентските си години беше работил и като санитар? Заобиколи откъм нейната страна и я вдигна от стола. Тя усещаше как се беше разгорещил от скарването. Но той внимателно я настани на леглото и се наведе да огледа превързания й глезен.

— Не смятам, че трябва да идваш на работа утре.

— Ще дойда, дори ако трябва да повикам самия дявол на помощ!

— Добре, твоя работа — отвърна той сърдито. — Повикай ме, когато ти потрябвам! — той я зави чак до брадичката и отново се наведе над нея.

— Не! — дръпна се тя.

— Мълчи! — измърмори той и я целуна нежно. В това докосване нямаше страст, а по-скоро успокоение. Той остави шишенцето с лекарството на нощното й шкафче. Бет зърна надписа: „По две таблетки при болка“. Но тя знаеше, че никое лекарство не би могло да успокои болката в сърцето й.

След като Франк си отиде, Съки надникна в стаята.

— Хубав е — каза сестра й замечтано. — Искам го.

Още не беше късно. Лунният сърп сякаш се разхождаше по черното небе. Дърветата скриваха много от съзвездията, но и тези, които се виждаха, бяха достатъчно. Жителите на Пикаюн се интересуваха от звездите и планетите повече, отколкото човек би предположил. В космическия център „Стенис“, където работеха повечето хора от градчето, се провеждаха изпитания на двигатели на космически кораби.

Франк Уайли спря на стълбите пред къщата си, погледна към звездите и си пожела нещо — може би с малко закъснение. Лекият есенен ветрец развяваше ризата му. Вятърът изсушаваше местата, където бяха попаднали сълзите на Бет.

За първи път забеляза, че кухнята му приличаше много на съседската, но не беше толкова подредена. Това не му хареса. Ритна един стол по пътя към хладилника и си извади една бира. След малко още една.

— Сядай и си прегледай плана за седмицата — заповяда си той. Но с концентрацията нещо не се получаваше. Възмутен от себе си той се запъти към банята, като сваляше дрехите си в движение. Леля му Хариет мразеше този негов навик. И на Бет няма да й хареса, помисли си мрачно той. Но ти заедно с онази нейна плиткоумна сестра така оплеска всичко, че може и да не се наложи тя да се съобразява с навиците ти!

Студената струя на душа го изненада. Обикновено той пускаше първо топлата вода. Пораздвижи се, за да не затрака със зъби, и спря душа. Почувства удоволствието от топлата хавлия, докато се изсушаваше пред огледалото.

Не си за изхвърляне, човече, даде си кураж той. Имаш малко белези, но при професионалните футболисти е така. И тъй, минаваш трийсет и петте, но все още си добре с мускулите. Понатрупал си малко мазнини около корема. Май ще трябва да се потрудиш над тях, Тарзане! Бет едва ли би се занимавала с някой с бирено коремче!

В спалнята му не светеше, а и щорите бяха спуснати. Той не обичаше да спи с пижама. Така се въртеше насън, че от нея нищо нямаше да остане. Вмъкна се в леглото, достатъчно голямо за неговите размери.

И в същия момент усети, че до него има още някой.

Сю-Ан Фостър, облечена в тънка памучна нощница, явно беше чакала твърде дълго обещаното отлагане, и беше заспала в леглото му, прегърнала възглавницата като любима кукла.

Франк Уайли изстена.

Шеста глава

За момент Франк Уайли остана като парализиран. Отдавна не беше му се случвало да завари жена в леглото си, а тази можеше да му докара само неприятности. Първо, защото беше сестрата на жена, особено важна за него; второ, той беше заместник-директор на малко провинциално училище, където дори само мълвата можеше да го провали. И трето, момичето в леглото му не си мереше думите и имаше лошия навик само да си създава проблеми! Сантиметър по сантиметър той се придвижваше към ръба на леглото, докато най-сетне стъпи на пода. Само едно погрешно движение — и щеше да настане врява до Бога, а можеше и да забият сватбени камбани! Без да диша, той пропълзя до вратата на спалнята. В коридора се изправи и затвори вратата. Какво да прави? Намери работен гащеризон и го навлече. Обувките му бяха изчезнали, а той не смееше да запали лампа. С още малко усилия намери и риза, но ръкавите й бяха така омотани, че не можа да я облече. Единственото нещо, изплувало в ума му, беше „Намери Бет!“ Макар че едва ли щеше да има някаква полза от това.

Той излезе в тъмнината, поряза босите си пръсти с лопатата, оставена небрежно в лехата с рози, и закуцука към верандата на съседната къща.

Бет Хендли чу шума, но реши да не му обръща внимание. Тъкмо се унасяше в един много… екзотичен сън.

Дали „екзотичен“ беше точната дума, или по-скоро „еротичен“? Както и да е, тя се зави презглава и опита да се пренесе обратно в съня. Напразно.

Някой блъскаше с чук по входната врата. Или поне така й се струваше. Фанг изпълзя изпод леглото и залая.

— Изяж ги, Панси — окуражи го тя. Потърка очи и стъпи на пода. — Изяж ги, Фанг!

Дребосъкът се втурна по коридора, лаейки лудо.

— О, не — простена Бет, поглеждайки будилника. Беше два часът! Блъскането продължаваше. Изгубила търпение, Бет тръгна боса по коридора, подпирайки се на стената. Все още не беше се разсънила напълно, но гневът се надигаше в нея.

— Понякога е много трудно да бъдеш добър християнин! — отбеляза тя. Блъскането по вратата не преставаше.

— Стига! — извика тя. Още два удара разклатиха солидната дъбова врата. Резето отхвръкна и вратата се отвори.

— Дори не беше заключено — вяло запротестира тя. — Кой… Какво? О, небеса!

Двамата стояха и се гледаха. Той — отвън, в гащеризона — треперещ от нощния вятър; тя — вътре, в тънката си ленена нощница, прозрачна от главата до петите. Кучето й беше прескочило прага и ближеше босия крак на мъжа.

— Изменник — промърмори тя.

— Той ме харесва — рече Франк.

— Забелязах — отвърна тя рязко. — Да не би къщата ми да гори?

— Да гори? О, не, не гори. Но моята май се е подпалила.

Бет осъзна в какво е облечена и направи опит да се прикрие, но любопитството й надделя. Тя пристъпи навън и погледна през плета. Нямаше никакво червено зарево в небето.

— Нищо й няма на къщата ти — констатира тя.

— Знам — изръмжа мъжът. — Ама че глупав разговор…

— По това време — прекъсна го тя рязко, — какъв разговор очакваш? Шоуто на Бени Хил ли?

— Очаквам като всяка нормална жена да ме поканиш вътре да поговорим, без да вдигаме скандал пред съседите!

— Грешите, господин Уайли. Всяка жена, която ви пусне в къщата си в два сутринта, и то почти без дрехи, не би могла да се нарече нормална. Какво ви води насам?

В края на краищата, той ми е началник от осем сутринта до четири й половина следобед, мислеше си тя. Що за наглост да ми пристига полугол посред нощ — да не сме на плажа! Какви широки рамене има само!

— Сю-Ан — успя да каже той.

Името на сестра й сякаш я удари и наруши равновесието й. Идва в два сутринта и ми приказва за Сю-Ан!

— Влезте, господин Уайли — солна му се тя. — Бързо! Той се промъкна край нея, кучето го последва и Бет затвори вратата.

— Какво за Сю-Ан? — попита предизвикателно.

— Ненормалната ти сестра е оттатък в моето легло, дълбоко заспала, ето това!

— Какво?!

— Тази идиотка…

— Почакайте малко, господин Уайли! Ако сестра ми е в леглото ви, то е само защото вие сте я подмамили там! Предупредих ви, че ще отговаряте пред мен, дяволите да ви вземат!

— О, нали не трябваше да ругаем!

— Ще ругая, ще пищя и ще те изритам оттук…

— Навлек?

— Това е едната от думите, които чудесно биха ти подхождали. Досаден навлек, надут пуяк, разгонен…

— Е, това последното ми хареса! — прекъсна я той и я сграбчи за ръката. — Сега поне веднъж седни и ме изслушай!

Той я настани в единствения стол, намиращ се в антрето — нестабилен антикварен екземпляр от 1890 година.

Ако беше решил да я уплаши и да я ужаси, успя напълно. Бет видимо трепереше.

— Господи! — извика той. — Няма да те изям! — после стана по-мил. — Не искам да те плаша, Бет.

Тя изтри очи с ръкава на нощницата си.

— И без да искаш, го направи! Какво си сторил на сестра ми?

— Кракът боли ли те още?

— Болката беше преминала, преди да заблъскаш по вратата!

Той повдигна брадичката й и принуди младата жена да го погледне.

— Май не се проявявам много добре? Провалям всичко, с което се захвана… Слушай, мила, не исках това да се случи. Когато сестра ти започна да домакинства в дома ми, си мислех, че това е само една от странните й идеи. А сега тя се е настанила в леглото ми. Готов съм да ти се закълна върху цял куп Библии, че не съм я насърчил с нищо! И не смятам да го правя. Но ако тя осъмне в дома ми, в Пикаюн ще избухне бомба! Какво да правим сега?

— Ние ли? — отстрани изглеждаше съвсем естествено едно уморено момиче да положи глава на гърдите на някого. Беше й много удобно в това гнезденце. И той, изглежда, нямаше нищо против. Само дето дишането му се беше учестило.

— Ние? Сега аз внезапно се превърнах в съучастник, така ли?

— Помогни ми — промърмори той в косата й. Сега гласът му беше нежен и успокоителен. Устните му бяха съвсем близо до ухото й. Тя усещаше топлината на дъха му. — Имам нужда от помощта ти, за да се измъкна от цялата тази бъркотия, мила.

Ето пак. „Мила“. Може би това беше нормалното обръщение в Балтимор? Надяваше се да не е така.

— Не е много разумно да я пренесеш обратно, но все пак…

— Мога да я пренеса, но дали ще успея, без да я събудя?

— Не, само си го помислих — Бет замълча за момент. — Представи си, че на сутринта всички сме в твоята къща. Защото… в кухнята се е спукала тръба и е наводнила къщата. Това как е?

— Страхотно! Ще те пренеса у дома. Можем да вземем и кучето с нас, и…

Бет не чу останалото. Той несъмнено беше човек на действието. Отвори входната врата, грабна Бет, свирна на кучето и излезе в нощта. Младата жена отпусна глава на рамото му. Беше твърде късно за предупреждения като „Чакай, само по нощница съм“ или „Какво ще кажат хората, ако разберат“.

На тротоара, малко преди да поемат по алеята за къщата на Франк, внезапно се оказаха осветени от прожектор.

— Спрете на място! — обади се глас, май на полицай.

— По дяволите! — измърмори Франк.

— И на мен ми идва това да кажа — мрачно добави Бет.

— Останете по местата си! — заповяда младият патрул.

— Добре — каза тя послушно и опря юмрук в бузата на Франк, който май не смяташе да се подчинява.

— Документи за самоличност, моля!

— Мога ли да оставя дамата да стъпи на земята?

— Но внимателно! — предупреди патрулът. — Без излишни движения!

— Много криминални филми гледате — въздъхна Франк.

— Без приказки! Документите! Вие, госпожо?

— Ами аз… обикновено не си нося паспорта в нощницата — отвърна Бет несигурно.

— Аз също нямам документи у себе си — присъедини се Франк. — Май ще трябва да ни закарате в участъка.

— Франк! — Бет се отдръпна от него. — Какво говориш!

— Ами… нямаме документи, нали така? Полицаят е прав. Арестувате ли ни?

— Имаше много оплаквания от кражби в този район — обясни патрулът. — Мисля, че ще трябва…

— Не, остави — прекъсна го някакъв глас зад него. Полицай Матюс. Същият, който ги беше разпитвал в болницата. Същият, който беше църковен настоятел в баптистката църква в града. Същият, който…

— Госпожица Бет! — установи той. — Тръгнали сте на разходка?

— Добър вечер. Как е госпожа Матюс днес?

— У дома си е, в леглото като всички нормални хора в града. Вие и двамата май не сте облечени като за разходка?

— Има такова нещо — съгласи се Франк. — Става дума за спешен случай и затова…

— По мое време не го наричаха така — прекъсна го полицаят. После се обърна към младия си колега. — Не стой като вкаменен! Връщай се в колата!

Непознатият се скри в тъмнината.

— А колкото до вас двамата — каза църковният настоятел, — време ви е сериозно да се замислите за женитба! — и с това философско заключение той също изчезна в мрака. След миг фаровете на патрулната кола светнаха и тя потегли нагоре по Трето Авеню към ботаническата градина.

— Господи! — възкликна Бет, приближавайки до Франк. Заради топлината, залъгваше се тя. Явно със същото обяснение той протегна ръка и я прегърна.

— Не се безпокой, няма да направят полицейски доклад.

— Не се безпокоя за полицията, а за църквата.

— Може пък да ме изпратят на работа в Антарктика — успокои я той.

Бет си позволи да се порадва на топлината и на комфорта, но само за миг. После си наложи да се отдръпне.

— До една седмица репутацията ми ще бъде срината — каза тя.

— А може и да бъдеш омъжена. В такъв случай няма да пострада.

— Вероятността е много малка — ядоса се тя. — Единственият ерген в областта е Уили Нортън, но него и под стража не бих могла да завлека до олтара!

— Оставам аз — вежливо предложи той.

— За нищо на света! — сърдито отвърна тя. — Ти си причината за всичките ми неприятности, а не разрешението им! Хайде, да отидем да се справим с поредния проблем!

Бет Хендли имаше безпогрешен биологичен часовник. Той я събуждаше винаги в шест и половина. Тя повдигна клепачи. Огромни сини очи се бяха втренчили в нея.

— Ти пък какво правиш тук? — поиска да знае Сю-Ан.

— Аз? — Бет прерови списъка на възможните причини, но не намери нищо подходящо. — Ами май спя.

— Спиш? По, една случайност това е леглото на Франк, а той… Къде е той?

— Долу във всекидневната, скъпа. След като онази тръба у нас наводни кухнята и цялата къща, той ме пренесе тук и ме настани при теб. А после легна в другата стая.

— Тръба ли? Каква тръба?

— Ами… в кухнята. Дано водопроводчикът вече е там.

— Изобщо не ти вярвам! — сестра й беше седнала на леглото, а от нея се излъчваше злост, достатъчна да умъртви половината население на Пикаюн.

— И на мен не ми се вярваше — отвърна Бет. — Той щеше да ме изпусне на няколко пъти. После се върна за теб. Даже не си спомням как те е донесъл, защото заспах.

Сестра й се изчерви. С тези сини очи, грижливо направена прическа, източена фигура и свенлива руменина — какви шансове имам аз, въздъхна Бет. Нещастна брюнетка.

Но Сю-Ан съзря спасителната сламка и се хвана за нея.

— О, аз сякаш съм знаела! — каза тя. — Спомням си, че сама дойдох дотук. Какъв късмет, че всички сме тук, нали? — и тя пусна в ход пискливия си смях, наподобяващ истерия. — Ако те нямаше теб, репутацията ми щеше да стане на пух и прах!

— Точно така, на пух и прах — потвърди весело Бет. Някой стовари тежкия си юмрук по вратата.

— Закуската ще бъде готова след пет минути! — съобщи Франк Уайли и отвори вратата със замах. — Палачинки!

— Точно за това винаги съм си мечтала! — каза Сю-Ан саркастично. — Ти какво ще облечеш, Бет?

— Ами… не знам — рече Бет. Явно версията с наводнението не беше убедителна дори за Сю-Ан. Нямаше дрехи. Дори на закуска не можеше да слезе в тази нощница.

— Бет, донесох ти халат — извика Франсис от всекидневната. — На пода до леглото е. Може да ти е мъничко голям!

И тъй като халатът наистина се оказа мъничко голям, тя се появи на масата за закуска с навити ръкави, а полите се влачеха по пода. Дрехата можеше и съвсем да се свлече, но Бет предвидливо беше усукала колана два пъти около себе си. Палачинките обаче бяха вкусни. Дори сестра й го призна.

— Аз ще остана да измия чиниите — предложи услугите си тя, — а ти отивай на работа.

— Да, това ще направя — каза Бет, изправяйки се несигурно.

— И аз — намеси се Франк, докато я подкрепяше да не падне. — А най-добре да дойда с теб до вас, за да облечеш нещо.

— Да, чудесна идея.

— Но ти не си длъжен да ходиш на работа! Нали ходи вчера!

— Ходя всеки ден — увери я той. — Всички правят така.

— Но нали си началник — не се предаваше Сю-Ан. — Никой няма да ти създаде проблеми, ако си вземеш свободен ден!

— Ти не ме разбра — обясни Франк. — Като началник аз създавам проблеми на другите, а не те на мен. А сега ти, детенце, се дръж прилично, докато ние със сестра ти си изкарваме прехраната!

Сю-Ан получи целувка по челото, която я слиса окончателно.

— Ще ти кажа аз — промърмори тя на ухото на Бет.

— Май си олекнала в сравнение със снощи — подразни я Франк, докато бързо заобикаляше плета. Не се мяркаше публика.

— Снощи ти тежеше съвестта — натърти тя. — Тази седмица ще трябва да се моля за теб по-дълго.

— Съгласен съм — каза с въздишка той. — Но това не е ли малко псевдонабожно?

Тя му се усмихна, когато я остави да стъпи на верандата и й отвори вратата.

— Може и така да е — отвърна, — но за мен е основно правило да не използвам думи, на които не знам правописа!

Въпреки положените усилия, и двамата пристигнаха в училище едва при биенето на последния звънец. Бет, все още накуцваща, беше взела бастуна на майка си. Никой в училището не повдигна въпроса защо учителката по история пристига в мерцедеса на заместник-директора. Поне пред тях.

Учениците я посрещнаха с въздишка на облекчение.

— Господин Уайли ви заместваше — докладва й Хоги Чембърс. — Той винаги ли става накриво? Какво чудовище е само!

— Да не съм чула повече подобни изказвания — смъмри го Бет, но наум си отбеляза да му повиши оценката по история поне с две единици. Такова прозорливо момче заслужаваше поощрение.

След часовете отново го видя, тъкмо навреме, за да го попита дали ще има събрание на футболния отбор вечерта.

— Да — отвърна Хоги, — но ще бъде съвсем кратко — на шестнайсетгодишна възраст той беше малък чернокож гигант. — По организационни въпроси. Защо, трябва ли ви някой?

— Искам да говоря с Били-Джо — отговори тя. — Само минутка, но е важно. Би ли…

— Естествено — съгласи се с готовност той. — Защо не изчакате на ъгъла на Лоръл Стрийт и Пето Авеню? Аз ще имам грижата да ви го изпратя, госпожице Бет, и после ще ви оставя.

— Тъкмо там е проблемът, Хоги — отвърна тя. — Искам само да го попитам нещо, но се страхувам, че той…

Огромният младеж я прекъсна по средата на изречението.

— Че може да посегне да ви удари ли, госпожице Бет?

— Не зная — смути се тя. — Може да се ядоса…

— Аз ще бъда наблизо. Само да вдигне ръка и ще го накълцам на парчета.

— Ще чакам там — усмихна се тя.

— Добре мина — каза Маргарет след заседанието на комисията по провеждане на експеримента, докато останалите излизаха от стаята.

— Донякъде — поправи я доктор Уайли. — Първоначалната идея беше да привлечем в извънкласните дейности не само учениците, но и учителите. Защо тогава в списъците на ръководителите на седем места фигурира името на госпожица Хендли?

— Защото тя винаги е готова да поеме задължения, от които другите се измъкват — обясни директорката.

— Но тя не е омъжена — обади се една от учителките. — Няма семейни ангажименти, а повечето от нас имат.

— И ще бъде престъпление, ако тя се влюби, нали?

— Не, но това не е много вероятно. Няма да стане — отсече учителката по трудово обучение.

Докато те си тръгваха, Франк Уайли изглеждаше неспокоен. Никой не беше забелязал, че той погледна през прозореца и видя малко събрание, което се провеждаше на ъгъла на Пето Авеню и Лоръл Стрийт. Така че отнесе доста ругатни, докато разбутваше колегите си с лакти и вземаше стъпалата надолу по две наведнъж.

За Бет най-трудно беше да стои на едно място. При придвижването си помагаше с бастуна, но стоенето беше непоносимо. Вече шест пъти минаващи ученички я бяха питали дали чака господин Уайли. В гимназията бяха плъзнали слухове. За един ден от мухата бяха направили слон.

Така че тя се зарадва на двамата младежи, които най-после пристигнаха. На Били-Джо му личеше, че идва насила.

— Няма за какво да говоря с вас — озъби й се Били-Джо. — Отивам си у дома.

— Но преди това ще ми отговориш на един въпрос — заяви Бет. Ръката на Хоги, поставена върху рамото на Били-Джо, не му позволяваше да избяга.

— Той ще ви изслуша с удоволствие — окуражи я Хоги.

— С удоволствие, как не! — избухна Били-Джо. Едно раздрусване го отрезви. — Добре де, какво?

— Онази вечер някой се опита да ме прегази на булевард „Гудиър“. Караше червен открит камион. Защо, Били-Джо?

— Аз ли? — развика се момчето. — Нямам никакъв камион! И не съм бил на булевард „Гудиър“!

— Не си ли? Внимавай, Били-Джо, защото имам свидетели!

— Момчетата няма да ме издадат — отвърна дръзко той. Малката му пъпчива брадичка потрепери, докато той отмяташе рижата си коса назад. Лицето му беше запотено.

— Момчетата не — каза твърдо Бет. — Но в Пикаюн няма много червенокоси момчета, Били-Джо. Не упорствай! Ако си признаеш, грехът е половин грях!

— Не ми трябва опрощаване на греховете! Аз си ходя на църква! Нищо не можете да докажете!

— А ако съобщя на полицията номера на камиона? — Бет извади листче от портмонето си.

— Проклета да си! — извика момчето. Грабна листчето от ръката й… и в този момент видя нещо над рамото й. Преди тя или Хоги да успеят да реагират, Били-Джо тичаше по Пето Авеню към главната улица.

— Да го хвана ли? — запъхтян попита Франк Уайли. Хоги се разкъсваше между желанието си да подгони Били-Джо и да чуе разговора тук. Избра второто.

— Не — спря го Бет. — Няма защо. Нали го познаваме.

— Само че той ви взе листа с номера — намеси се Хоги. — Съжалявам, май не бях добър пазач. Той наистина ли…

Бет се усмихна и го потупа по гърба.

— Ти се справи чудесно, Хоги. И вие, господин Уайли. Никога не съм била спасявана от такива важни господа като вас, освен веднъж в Космическия център…

— И какво стана там? — попита Франк Уайли.

— Подгони ме един алигатор — призна тя.

— Но нали казахте, че сте записали номера на камиона, който е искал да ви блъсне? — повтори Хоги.

— Така ли каза? — Франк Уайли я сграбчи. — Ти можеш да тръгваш, Хоги. Имаш организационно събрание.

— А ти — обърна се той към Бет, — ти си имала този номер през цялото време? Това не са беззащитни дечица, глупачка такава! Той можеше да те убие! Откъде това християнско милосърдие? — хвана я за раменете и я разтърси. — Или си решила да се самоубиеш?

Бет събра всичките си сили и замахна срещу него. Той не успя да се защити и ударът й попадна точно в носа му. Изведнъж рукна кръв.

— Господи! — измърмори той, докато търсеше кърпа. — Виж какво направи!

— Търсеше си го! — заяви тя важно. — А следващия път, когато ме докоснете, господин Уайли, ще си изпатите и повече! — но ядът й бързо премина. Тя пристъпи и му подаде собствената си кърпичка. — Не е сериозно — въздъхна. — О, наистина съм доста избухлива.

— Почти колкото мен — отвърна той, попивайки кръвта.

— Хайде да отидем у нас и да го наложим с лед — предложи тя.

Франк посочи дългия черен мерцедес на паркинга.

— Само не разбирам — каза той, докато се настаняваха в колата, — как можеш да бъдеш толкова спокойна, когато ти взеха номера на камиона!

Бет се облегна.

— О, за Били-Джо ли говориш? Не съм казвала, че имам номера. Само попитах какво би станало, ако го дам на полицията!

— Блъф значи — установи той, докато изкарваше колата на улицата. — И нищо не е загубено?

— Така си мислиш ти! — погледна го дяволито тя. — Онзи проклетник изчезна с целия ми седмичен списък за пазаруване!

Седма глава

И на шестия ден Бет си почина. Хиляди учителки си отдъхваха, поспиваха си до късно и си обещаваха да потърсят по-добре платена работа или да се омъжат — което дойде първо.

Но за Бет Хендли съботата беше по-скоро преход към почивката. Към десет часа тя тръгна към училището за консултациите си, следобед отдели два часа за подготовка на клакьорките, след което отиде на пазар. До вечерта седмичната заплата беше сериозно намаляла. Може би това беше една от причините за мрачното й изражение, когато се натъкна на сестра си — в кухнята, разбира се.

Сестра й пак беше като извадена от кутийка.

— Онази нощ… — започна Сю-Ан.

— Какво за онази нощ? — Бет беше прекалено уморена за дипломатически ходове. — По моята скала на бедствията тя се нарежда някъде веднага след потъването на „Титаник“!

— Не зная как се озовах в леглото му — изстреля Сю-Ан.

— Елементарно, Уотсън! Отишла си там!

— А също и ти — предизвикателно каза сестра й.

Бет забеляза войнствения блясък в очите й и дори усети грохота на приближаващите военни действия. А Съки беше на успокоителни вече повече от година.

— Не съвсем. Мен ме занесоха.

— Той се опитваше да ме прелъсти!

— Защо тогава дотърча тук да ме моли да го спася?

— Значи всичко си измислила ти! Трябваше да се досетя! Не може ли да не се бъркаш навсякъде! — Сю-Ан кръстосваше стаята, а полите й се стелеха след нея. Коприна, отбеляза Бет. Тя се усукваше около стройните крака, които нервно се разхождаха. А виж се ти на какво приличаш — сив анцуг с емблемата на лекоатлетическото дружество. В най-добрия случай би могло да се каже, че си невзрачна. И за капак — овехтели маратонки. Бет уморено се отпусна на един от кухненските столове. Време беше за възпитателната част.

— Знаеш, че не трябваше да отиваш там, Сю-Ан. Помисли си какво щяха да кажат съседите, ако бяха научили! Ти членуваш в някои сдружения — колко време смяташ, че щяха да те търпят в тях?

— Колко си глупава! Точно това исках — всички да научат! И щях да успея, ако ти не беше ми се притекла на помощ, добра самарянке! Ако бяхме осъмнали в едно легло, щеше да се наложи да се оженим! А ти развали всичко!

— Не може да го казваш сериозно! — въздъхна Бет. — Той да не е дивеч — откриваш сезона й хукваш на лов! Докъде ще стигнете така!

— Ще се справим, не се безпокой — мрачно каза Сю-Ан. — Знаеш ли, че той има шест милиона долара, вложени в различни неща? Коя жена би имала проблеми с такива доходи?

— Шест… Шегуваш се! И как…

— Поразпитах тук-там — отвърна Сю-Ан. — Докато ти обменяше мъдри мисли с него! Той е направил състояние в Националната футболна лига, а после, за разлика от много други, го е запазил. Разбрах, че има офис в Джаксън и оттам управлява всичките си сделки — за миг тя замълча и се втренчи в сестра си. — А ти си нямаше ни най-малка представа, нали?

— Нямах — призна с тъга Бет. — Но какво значение има това? Той не се интересува от мен.

— Интересува се и още как! И не би възразил ти да си в леглото му, сестричке! Забранявам ти да правиш това, чу ли?

— Чувам те и без да викаш. И така?

— И така, аз отивам в Ню Орлийнз за уикенда — нетърпеливо обяви Сю-Ан. — Леля Елоиз ме покани. Но докато ме няма, вземи мерки да не се мяркаш пред очите на моя мъж. Ясно?

Бет се зае да опипва глезена си. Още беше подут, но вече издържаше на натоварване. Значи той е неин? А аз каква се явявам? Никаква, отговори си сама. В края на краищата, става въпрос за сестра ти — ако те искат да се оженят, ще им пожелаеш щастие… Има толкова стари моми — добрите лели, които помагат в грижите за децата… Но, Господи, не искам вечно да отглеждам чужди деца! Искам да си имам свои!

Когато се върна духом в стаята, Сю-Ан я нямаше. Фанг лаеше на задната врата — искаше да влезе. Някой ден, каза си Бет, Сю-Ан ще се пръсне по шевовете. Толкова инат и злоба трудно се удържат! Тя разсеяно се запъти към задния вход да отвори. Фанг нахлу в кухнята през полуотворената врата, но Бет не обърна внимание.

На задното стълбище, широко усмихнат, стоеше Франк Уайли. Беше й лика-прилика по дрехите: сив анцуг, сякаш стогодишен, с кръгове от пот под мишниците и мокър на гърба.

— Тя излезе ли?

— Тя? Излезе?

— Идеално — отбеляза той, промъквайки се внимателно край нея. — Три думи, от които двете са ти непознати, така ли?

— Стига си се правил на всезнайко — смъмри го Бет. Умората по лицето й се виждаше от пръв поглед. — Ако имаш предвид сестра ми, тя излезе. Само не ми казвай, че си се крил, докато тя тръгне!

— Мога ли да получа чаша кафе преди разпита?

— Можеш да получиш юмрук в зъбите! — но дългите поучения на майка й и този път го спасиха от надвисналата заплаха. Дамата трябва да се държи като дама, винаги! — Да, разбира се. Кафе. Без захар ли?

— Както обикновено… Господи, изглеждаш като използван парцал!

— Благодаря. Ти самият също изглеждаш страхотно. Сядай.

Кафето беше от вчера. Дали да направя прясно, поколеба се Бет. Но дяволът в нея не стоеше мирен: дай му от това! Защо трябва да бъдеш мила с него? Всеки път, когато се появи, носи неприятности.

Тя стовари каната с кафе пред него, сякаш предизвиквайки го да каже нещо, каквото и да е. Но той запази спокойствие.

— Разля кафе върху вестника си!

— Вестникът си е мой! И освен това е вчерашен! — Но тя още не беше го прочела. Премести каната и прибра вестника настрана. — Сега казвай за какво си дошъл!

— И това ще кажа.

— Да не те задържам. Сигурно има много места, където те очакват. Или греша?

— О, седни, Бет — спокойно каза той. — Остави ме да си изпия кафето и ще те заведа да поплаваме!

Тя седеше на ръба на стола. Защо ми въздейства така, питаше се. Защо се чувствам толкова напрегната, сякаш всеки момент ще се случи нещо съдбоносно?

— Да не си се побъркал? Какво плаване? Вече е октомври, освен това нямаш лодка… — Какво беше казала Съки? Шест милиона долара? — Нямаш, нали? — попита предпазливо.

Той се ухили. Но усмивката моментално се стопи, защото беше отпил първата си глътка кафе.

— По дяволите! Що за помия е това?

— Това е чаша от най-доброто ми кафе — скромно сведе поглед тя. — От вчера — изведнъж я обхвана чувство за вина. — Бих могла да направя ново?

— Не си прави труда — въздъхна той. — Не, нямам лодка. Но един приятел има.

— Радвам се за приятеля ти — полугласно отбеляза тя.

Той се престори, че не е чул забележката й.

— Има и къща до езеро, а сега е в Ню Йорк за един месец и ми предложи да ги наглеждам. Сега разбра ли?

— Разбрах. Явно ти е близък приятел. И къде е всичко това?

— На езерото Хайдауей — заяви той и отново се ухили.

— Ама че ден — промърмори тя. Езерото Хайдауей беше недостъпна територия с охрана, скъпи къщи, частни вили и клуб… А самото езеро беше приказно.

— Плувала съм само в река Холобочито, и то много отдавна — призна тя. — Не е кой знае какво.

— Само да те чуят в Търговската камара! — каза той през смях. — „Пикаюн — там винаги има слънце!“

— Пфу! — потрепери тя и се реши. — Добре, ще дойда, но…

— За колко време ще се приготвиш?

— Всъщност няма какво да облека — призна накрая.

— За мен изглеждаш чудесно — каза той. — И двамата сме страхотно издокарани. Не отиваме на опера! Хайде, тръгваме!

— Не мога да оставя Фанг сам! — възрази тя.

— Ами вземи го! Не се ли казваше Панси?

Двамата все още спореха, докато той я измъкваше през входната врата към алеята, където ги чакаше мерцедесът. Фанг, пощурял от щастие, скочи на задната седалка. Нямаше как, Бет се разположи отпред. Къде отиде прословутата ти воля, момиче? Удари го, слез, или пък… Но, Господи, какво правя аз? Той сякаш прочете мислите й и се засмя.

— Изобщо не ти трябва воля, по-добре повикай Неволята! А в това отношение ти нямаш никакъв опит! Загазила си!

Колата замърка и се понесе по булевард „Гудиър“, после по главната улица… Няколко души се бяха събрали до стария парен локомотив, вкаран в глух коловоз. Кажи нещо, измъчваше се тя, кажи нещо!

— Търговската камара е основала фонд за реконструкция на този локомотив — избъбри. — Трябваше да бъде музеен експонат, но се руши, защото никой не го поддържа.

— Каква стойност има като музеен експонат? — и той като нея се стараеше да говори. В ъгълчето на устата му някакво мускулче играеше.

— Някога цялата тази територия е била сечище. Железопътната линия е била прокарана, за да се извозва дървеният материал до дъскорезниците. От всичко е останал само този локомотив.

— Прочетох книгата — засмя се той. — Горите на Кросби, дъскорезниците на Кросби, Мемориална библиотека „Кросби“, Мемориална болница „Кросби“… Пропуснах ли нещо?

— Манастирът — въздъхна тя. — Всички земи зад нас са негова собственост. И Ботаническата градина. Не са останали много наследници на Кросби в града, но това име го е прославило.

— Да. Твоето също — той караше на север, като от време на време поглеждаше към нея. — Някой казвал ли ти го е досега?

— Какво да ми е казвал?

— Че ти самата си забележителност на града, Бет Хендли. Ти си будител, просветител и бунтар. Един от най-добрите й най-всеотдайните учители в града… И заедно с това — най-прекрасната жена, която съм срещал от години.

— Не съм… чак толкова идеална — отвърна тя, опитвайки се да контролира дишането си. — Ти сигурно си…

— Не съм надавал ухо на чужди приказки — подсмихна се той. — И сигурно знам само една десета от истината. Вярно е, че не си постигнала всичко, но още си млада, Бет. Имаш много време, за да продължиш напред. За предпочитане заедно с мен.

— С кого?

— С мен — повтори той й я потупа по ръката. — Нали разбираш, като мъж и жена… и така нататък.

— По-добре внимавай къде караш — посъветва го тя, вцепенявайки се. Като мъж и жена, и така нататък? Но той ще се ожени за Съки, а колко време мога да му бъда любовница в градче като Пикаюн? За един ден ще научи целият град! Хайде, сменяй темата, и то бързо!

— Сигурна съм, че не знаеш как Пикаюн е получил името си!

— О — усмихна се той, — за малко да излетя от пътя! Как успя отново да смениш темата? Не, не знам как Пикаюн е получил името си. И се страхувам, че ще ми разкажеш!

— В началото на деветнайсети век тук живеела една много хубава жена, поетеса и писателка, която започнала да издава вестник с името „Ню Орлийнз Дейли Пикаюн“. Била го кръстила на дребна испанска монета, която отговаряла на около шест цента — и точно толкова струвал и вестникът!

— И след като градът влязъл в границите на Щатите, му дали това име! — довърши той. — А по една щастлива случайност аз имам такава сребърна монета в колекцията си!

— Значи си знаел — промърмори тя и отново се сви в ъгъла, упорито забила поглед навън. Чувстваше се потисната. Той беше на Съки — а тя мразеше тази мисъл! Франк на няколко пъти се опитваше да възстанови разговора, но Бет не се обаждаше, а участието на Фанг се свеждаше до някое и друго изскимтяване. Пристигнаха малко след шест.

— Каква прекрасна къща! — рече Бет със страхопочитание.

— Вила — поправи я той. — Лятна вила. С десет стаи, две бани, парно отопление…

— Ето как живеят другите — въздъхна Бет. — Е, не всички, но може би една десета…

— Сигурно не е трудно да свикнеш — подхвърли той, застанал до нея с ръце в джобовете, съзерцавайки езерото. — С кое ще започнем — с яденето или с плаването?

— Кой ще готви?

— Как кой? — престорено се учуди той. — Това е женска работа!

— Тогава ще започнем с плаването.

Тя се смееше, докато той я водеше към пристанището. Фанг тичаше пред тях, сякаш току-що беше кацнал на новооткрита планета.

Вместо лодката, която тя беше очаквала да види, стигнаха до катамаран, дълъг поне петдесет метра, с такелаж като на едномачтов платноход. На палубата беше опънато платнище.

— Не ти е за първи път, нали? — той скочи на палубата и й подаде ръка.

— Разбира се — небрежно отвърна тя. От силния вятър шнолата й се разкопча и косите й се развяха свободно. Фанг вече съжаляваше, че е на палубата — целият свят се клатеше под краката му!

— Ще му сложа каишката — реши Франк Уайли.

Бет не се трогна. Тръгна към мачтата, спря и се загледа в кървавия залез. Може би дрипавите облаци по небето предвещаваха нещо, но тя не знаеше какво. Имаше толкова много други въпроси, на които не можеше да намери отговор.

— Внимавай да не те удари утлегарят! — извика той.

Тя се обърна и му помаха с ръка, докато платното се издигаше. Хм, утлегар, това пък какво ли е? Вятърът подхвана платното и яхтата се наклони. Франк запази равновесие. Държеше румпела с една ръка.

— Връщай се тук! — извика й той.

Бет се опита да мине права през опънатите въжета, но видя, че гордата осанка не си струва усилията. Пълзенето беше къде-къде по-лесно.

— Дръж така — надвика той шума от вятъра и плискането на вълните. — Аз ще отида да вдигна кливера. Или ти ще го направиш?

— Не, няма да ти отнема това удоволствие — побърза да отговори тя и здраво хвана румпела с две ръце. Да издигнела кливера! И после пак да пълзи насам, как не!

Тя си наложи да отхвърли мислите за сестра си и нейната собственост. Той беше вдигнал кливера — оказа се някакво триъгълно платно точно пред мачтата — и идваше към нея, олюлявайки се от вълнението.

— Седни — нареди Франк и тя се подчини. Понякога трябва да оставиш мъжете да се чувстват силни и доминиращи, знаеше Бет от майка си. Той седна до нея — тя усещаше рамото му до своето, бедрото му до своето. Не е ли прекрасно, каза си Бет, опирайки се на него. Заради вълнението, разбира се.

— Всичко ли знаеш за плаването? — когато се обърна към него, той я гледаше. Бяха толкова близо, че можеше да я целуне.

— От години не съм се качвал на борда. Но предполагам, че ти си по-добре запозната. В района на река Пърл се предоставят толкова много възможности.

Тя кимна, защото гласът й можеше да я издаде. Да, в този район имаше колкото си искаш възможности, но тя се беше възползвала от тях само веднъж, доста отдавна. Беше се качила на сал с едно момче, но след това произшествие майка й беше наложила още по-строг режим на прибиране. И три дни не можеше да си седне на някои части.

— Никога не съм предполагала, че на борда човек може да се чувства толкова… спокоен — каза тя след няколко минути. Отново се вгледа в мъжа. В очите му играеха дяволити пламъчета. Беше обгърнал раменете й, а ръката му беше само на няколко сантиметра от гърдите й.

Боже мой, помисли си тя и опита да се отмести. За нещастие, вълнението се беше усилило и яхтата подскачаше върху разпенените вълни. Ръката му не я пускаше, а и Бет не беше сигурна, че иска това.

— Да не се плъзнеш надолу! — хвана я още по-здраво той. Сега това изглеждаше съвсем логично. Ръката му й даваше чувство на сигурност. Като че ли всичко си идваше на мястото. Той беше толкова привлекателен, че я караше да се чувства невероятно женствена. Тя се притисна до него и не обърна никакво внимание на движението, с което ръката му се пъхна под фланелата й, може би, за да се стопли.

Малко преди да се върнат в пристанището изведнъж в ума й блесна мисълта, че под тази фланела нямаше нищо. И че ръката му вече не беше на сантиметри под гърдите й.

— Трябва да дойдем пак — обади се той и нежно погали гърдата й.

Внезапно Бет нададе писък, отблъсна мъжа и скочи. Голямата пръчка — тоест утлегарят — леко я удари.

— Господи! — извика Франк, докато я гледаше как изчезва във водата като гмуркащ се лебед. Пусна румпела и скочи след нея. Яхтата, останала без управление, забави ход и леко се удари в кея. Бет изплува съвсем наблизо и се насочи към сушата. На пристана имаше паянтова дървена стълба, слизаща под водата. Младата жена невъзмутимо се изкачи по нея, спирайки само колкото да се хване за едно от въжетата на яхтата. Франк, се гмуркаше за трети път, викаше, търсеше я. Когато отново изплува на повърхността, Бет реши, че му стига толкова.

— Ето ме! — извика тя и му помаха. От устата му се изсипа порой от думи, които я накараха да се изчерви до върховете на ушите. После той заплува към пристана със скорост, с която би поставил олимпийски рекорд. Най-после стигна до нея, вир-вода.

— Забавно ти беше, нали? — попита, докато изцеждаше дрехите си. — Да ме гледаш как викам като глупак!

— Да — отвърна тя след кратък размисъл, — май че наистина беше забавно.

— А си можела да плуваш като риба! И ми се присмиваше, докато се опитвах да те спася?

— Трябва да призная, че така си беше.

Тя се доближи до него, за да види дали е сърдит. Изражението му не й хареса.

— Не, не беше така — отметна се тя, но беше късно.

— Можем още да се позабавляваме — каза той заплашително.

— Не — изпищя тя. — Не, не, Франк… Франсис! Няма да…

Останалите думи не се чуха ясно, защото той я сграбчи и я хвърли обратно в езерото.

— Само хамбургери можах да приготвя — извинително каза тя около час по-късно. Със залеза комарите се бяха появили на рояци. Сега тримата — Франк, Бет и Фанг — се бяха разположили на верандата, оградена с мрежи, и гледаха към езерото. Луната правеше всичко възможно, за да освети небето, но не й беше леко с препускащите облаци. — В хладилника нямаше почти нищо.

— И това стига — той посегна към хартиената чиния.

— И кетчуп ли няма?

— Няма. Искаш ли майонеза?

— Хамбургер с майонеза? Боже опази! Страхотно изглеждаш в тази хавлия, скъпа! В малайски стил!

— Не ми се подигравай — сопна се тя. — Не мога да изглеждам блестящо в стара плажна хавлия! Добре поне, че ти си намерил тези къси панталони!

— С нищо не мога да ти помогна, Джордж явно не води тук момичета…

— Само ти така си мислиш! В гардеробите има доста женски дрехи, но… но са ми малки.

— Не е за вярване — подхвърли той. — Не си от най-едрите.

— На някои места… не съм чак толкова дребна — обидено реагира тя и се изчерви цялата, а той се преви от смях.

— Което е право, право си е. Намери ли нещо за пиене?

— Вода ли имаш предвид?

— Не, бира.

Тя понечи да каже, че хладилникът е пълен с бира, но ако той си мисли, че ще го обслужва тук по хавлия, жестоко се лъже… Нещо такова й беше на езика. Алкохолът и Бет Хендли бяха трудно съвместими.

— Добре, ще пия вода — не звучеше много ентусиазирано, но тя не се впечатли.

— Водата е ледена — осведоми го тя след няколко секунди, изтопурквайки обратно на верандата. Откъм езерото се носеше музика — някъде се веселяха.

— Ще танцуваме ли?

— Не, уморена съм — и тя се отпусна на един стол. — Денят беше тежък. Да се връщаме.

— Да, тежък ден беше — съгласи, се той. — Но защо не останем да спим тук? Стаи и легла — колкото искаш!

— Какво искаш да кажеш? — скочи тя. Цяла вечер очакваше това предложение — първата стъпка към прелъстяването. — За каква ме смяташ, Уайли?

— Бих искал да знам това — изпъшка той.

— Въобще не ме е страх! — отвърна тя, застанала като младата богиня Атина с ръце на хълбоците… докато хавлията й започна да се свлича и тя трябваше да вземе спешни мерки по закрепването й.

— Виждам. На колко години си, Бет?

— На достатъчно! Искам да си отида у дома!

— Разбира се, че това искаш — той се изправи. Фанг, който до този момент дремеше в ъгъла, се събуди и се втурна напред да се включи в играта. Бет, уплашена от това, че и двамата се бяха насочили към нея, се обърна и хукна назад. Франк Уайли престана да се смее.

Фанг подскочи към странната дреха, която носеше господарката му, и като я захапа за ръба, дръпна към себе си.

В следващата секунда Бет приличаше на статуя, от която смъкват покривалото при официалното й откриване. Тя усети, че възелът на гърдите й се разхлабва, опита се да го хване, но не успя да задържи хавлията и дрехата се свлече в краката й. Тримата — жената, мъжът и кучето — останаха за миг неподвижни и втрещени.

— Още ли не ми говориш, Бет?

— Да… Завий тук! Как, по дяволите, да вляза у дома, без да ме види никой?

— Тъмно е — увери я той. — Ще спра точно отпред и ще те занеса…

— Благодаря, господин Уайли, но мога и да вървя!

— Не можеш! При второто къпане изгубихме маратонките ти.

— Не съм се къпала — сопна се тя. — Блъснаха ме насила! Господи, колко си подъл!

— Така си е. Предполагам, няма да приемеш извиненията ми?

— Можех и да ги приема, ако наистина съжаляваше! Но погледни се само — още се смееш! И не мислиш ли, че можеш да привършиш по-набързо с ангажиментите си в Пикаюн и…

— И да се махна ли? — прекъсна я той. — За нищо на света. Ще остана до лятото и после ще се върна в Балтимор да обобщя резултатите. От това ще излезе добра книга, Бет.

— Госпожице Хендли, ако не възразяваш!

А защо така се измъчвам, питаше се тя, докато изтриваше сълзата от бузата си. Яростна, а не тъжна сълза. Ако можеше да мине поне ден, без той да ме вбеси, в края на краищата можеше и да се сприятелим.

— Какво обмисляш? — попита той безгрижно, докато спираше колата пред къщата й. — Как да ме сготвиш за вечеря?

— Щом толкова искаш да знаеш — отвърна тя раздразнено, — питам се как ли ще ми бъдат опростени всички грехове, които ти ме… Не, не слизай, ще се прибера сама.

Тя отвори вратата на колата и стъпи отвън. Кракът й попадна върху остри камъчета. Това вече беше прекалено! Тя седна обратно и се разплака от яд.

— Май ще трябва да те понося — предложи Франк колебливо. Тя избърса последните сълзи и се обърна, за да го види по-добре. Гласът му звучеше неуверено, а това беше нещо ново.

— Би ли го направил? Моля те! — проплака тя като малко момиченце. — Аз… изобщо не си усещам краката. Надявам се… никой да не ни види. О, Господи, как можах да стигна до това положение?!

— Чакай, Бет — каза той, докато слизаше и заобикаляше откъм нейната страна. Още беше облечен във възтесните къси панталони на приятеля си, а на краката си носеше нещо средно между сабо и налъми. Той беше само една тъмна сянка в още по-тъмната нощ. По-лесно беше да излъжеш сянка, отколкото човек, че не го обичаш. Защото тя вече знаеше, че всички недоразумения, болки и проблеми идваха от това. Тя го обичаше. Господи, защо точно на мен трябваше да ми се случи това, питаше се Бет. А Съки?

— Побързай — подкани го тя. — Някой може да ни види!

— Няма такава опасност — успокои я той и в същия момент познатата светлина от полицейски прожектор ги освети, застанали до колата. И гласът беше познат — полицай Матюс.

— Е — отбеляза той, — май вече ни е станало навик? И този път сте само по хавлия, госпожице Бет?

— Мога да обясня всичко — каза тя, притискайки се до Франк.

— Съмнявам се в това — отвърна полицаят, извади бележника си и опря крак в калника на колата, за да му е по-удобно да пише. — Но ще бъде много интересно да чуя версията ви.

— Няма да ме изправите пред съд заради това, нали? — рязко каза Бет. — В какво точно ни обвинявате?

— В нищо, госпожице Бет. Кръстосваме града заедно с другите патрули, за да уведомим жителите, че тропическата буря „Офелия“ се е разраснала до ураган и в момента е на път към Мобийл, Алабама. Скоростта на урагана е сто и петдесет километра в час. Разбрахте ли?

— Разбрах — тъжно поклати глава Бет. Целият свят се беше заел да я тормози. Не й стигаха Уайли и полицаят, сега Бог изпращаше и ураган! Вярата й като че ли малко се разколеба.

— Господин Уайли — каза тя унило, — бихте ли ме занесли у дома?

Осма глава

— Не изглеждате много добре, госпожице Хендли — забеляза Хоги в понеделник следобед. Вчерашният ден беше най-отвратителният в живота й. Събуди се с болезненото чувство на срам и не посмя да отиде на църква. И днес не беше кой знае колко по-добре. — Викат ви в дирекцията.

Бет потри чело. Главата й болезнено пулсираше. Сестра й не беше се върнала, а леля й Елоиз позвъни от Ню Орлийнз, чудейки се къде може да бъде Съки. И прибирането по хавлия не беше най-приятното преживяване за Бет.

— Кой ме вика?

— Не знам — отвърна Хоги. — Били-Джо е дошъл с майка си и с леля си… И директорката е там, разбира се.

— Да, разбира се — Бет с въздишка наблъска в куфарчето си всичко, което би могло да й потрябва. Слава богу, Франк Уайли нямаше да бъде там. Колко пъти ме предупреди да не изпращам онова предупреждение! По дяволите Уайли! Той беше коварен и непочтен… янки. И въпреки това. Тя седна отново. И въпреки това го обичаше!

Бет сви рамене. В книгите беше пълно с подобни истории — за момичета, които се влюбват в неподходящи мъже. Бог да им е на помощ!

Беше излязла в коридора, мърморейки си. Ето ти още един парадокс, каза си. По време на тренировките по противопожарна охрана евакуирането беше отнело петнайсет минути; а сега, когато директорката обяви, че няма да има занимания поради урагана, училището се беше изпразнило мигновено. Всичките шестстотин ученици сякаш бяха се изпарили!

Секретарката тракаше по клавиатурата на компютъра. Вдигна глава и се усмихна.

— Всички са вътре — кимна тя към дирекцията.

Били-Джо седеше на скамейката точно до вратата. Наричаха я подсъдимата скамейка, защото всички ученици изчакваха там определянето на наказанието си. Той погледна Бет, а на пъпчивото му лице се изписа гняв.

Бет натисна дръжката и влезе. Маргарет Луис я посрещна с доброжелателна усмивка. Две жени бяха седнали една до друга край малката масичка в ъгъла на кабинета.

— Ето я и нашата госпожица Хендли! — гордо обяви директорката. — Бет, това са госпожа Кръч и госпожа Маубрей. Дошли са във връзка с Били-Джо.

Приликата на госпожа Маубрей със сина й беше съвсем очевидна. Издължено лице, кукленски къдрици, малко по-тъмни от тези на Били-Джо — може би с помощта на малко химия… Сигурно беше на четирийсет и пет, но изглеждаше на шейсет.

— Значи това е тази, дето тормози моя Били-Джо! — нападателно започна тя. Госпожа Кръч кимна.

— Това е сериозно обвинение — намеси се директорката. — Госпожица Бет е сред най-добрите ни учители. Дори е получавала награди за работата си. Защо не се успокоите? Доктор Уайли ще дойде всеки момент. Винаги съм мислила, че в такива ситуации е нужна и малко мъжка помощ, не е ли така?

Двете жени потвърдиха с кимване. Госпожа Кръч хапеше устни. Сякаш търси кого да захапе, помисли си Бет. А откога госпожа Луис отдаваше такова голямо значение на мъжкото присъствие? Тя беше известна като фанатичка по отношение на дисциплината, но никога не беше допускала друг да й се меси в работата. Но тук май щеше да стане интересно. Тя винаги подкрепяше изцяло учителите си, щом бяха прави.

Бет се настани в един стол и реши да бъде по-търпелива от опонентите си. Двете дами я гледаха така, сякаш вече бяха я изправили на ешафода.

Франк Уайли влезе забързан.

— Съжалявам, че закъснях — каза той. — Госпожо Луис, председателят на училищния съвет иска да говори с вас.

— Тогава да тръгвам. Извинете ме, госпожи. Доктор Уайли ще ме замести — и тя се измъкна навън.

— Вие трябва да сте госпожа Маубрей — каза Уайли. — Били има същата коса като вашата. Разположете се удобно.

Бет поклати глава. На два пъти директорката го бе нарекла „доктор Уайли“. Така е то, блага дума железни врати отваря! Моята бакалавърска степен изобщо не прави впечатление!

Тъй като другите места бяха заети, Франк седна на централното. Само тогата му липсва, за да заприлича на Пилат Понтийски, помисли си Бет. Двете дами се дръпнаха към другия край на масичката, така че Бет остана срещу всички.

Франк Уайли изглежда отгатна мислите й. Усмихна й се, което не убягна от погледите на двете жени.

— Не съм запознат подробно със случая — започна той, прелиствайки голяма папка. — Бихте ли ме осведомили, госпожо Маубрей, по какви причини синът ви е бил преместен от Хатизбърг тук?

Майката не очакваше този въпрос.

— Защо… — запъна се тя. — Ами там всички учители се бяха наговорили да му създават проблеми! Те не го харесваха, а той има чудесни умствени…

— Едва е преминал първата година с минимални резултати на тестовете — прекъсна я Франк. — Точната цифра е шейсет и пет — най-ниската за продължаване на образованието в този щат.

Бет се почувства горда с него. За първи път от събота вечер, когато беше я пренесъл до дома по хавлия. Тя възнамеряваше сериозно да си поговори с него по този въпрос, но още не беше събрала кураж.

— Както казах, всички учители бяха против него — повтори госпожа Маубрей. — Затова го изпратих тук при леля му Амелия. И ето какво стана — попадна в ръцете на тази… на тази личност!

— Представете си само! — престори се на уплашен Франк. Той продължи да рови из документите, като от време на време свиваше устни, погълнат от четеното.

— Аха, ето… Госпожице Хендли, какви резултати има Били-Джо по история? Не, момент, може би е по-добре да поканим младежа да вземе участие в разговора — и той посегна към бутона на бюрото на директорката.

След секунда Били-Джо беше въведен. Той влезе наперено, но когато видя Франк Уайли, спря нерешително.

— Седни до майка си — нареди Уайли.

За момент изглеждаше, че момчето няма да се подчини, но срещна погледа на Франк и послушно заобиколи масата. Майка му се опита да го хване за ръка, но Били я отблъсна.

— Е, госпожице Хендли?

— Тече четвъртата седмица от началото на годината — спокойно изложи фактите тя, — а до тестовете в средата на срока остават още пет. Досега Били-Джо има петдесет и три процента.

Надвисна тягостна тишина.

— Не съм виновен аз — обади се момчето. — За кво ми е притрябвало да уча за Джордж Вашингтон! Искам да играя футбол! — той тръсна глава, сякаш не разбираше какво искат от него тези хора. — Ти си виновна! Ти си некадърна учителка!

— Той се прибира навреме и всяка вечер учи с часове — намеси се госпожа Кръч. — Не съм виждала по-старателно дете!

Е, сега вече ще става, каквото има да става, реши Бет.

— Госпожо Кръч — каза тя, — аз давам писмени домашни работи три пъти седмично. Досега Били-Джо не е написал нито една.

Жените я изгледаха така, сякаш беше самият дявол.

— Отде да знам, че траяло да предавам някви си писмени работи — промърмори момчето.

Бет подаде на Франк Уайли някакъв лист.

— През втората седмица, Били-Джо — обясни тя, — ти се справяше толкова зле, че аз специално ти обърнах внимание върху домашните работи.

— Отде да знам…

— И за да няма съмнение дали си разбрал, или не, те накарах да го напишеш и да се подпишеш отдолу!

Момчето се сви, сякаш да се предпази от удар. Или от погледите на всички около масата. Отново настъпи тишина.

— Виждам и останалите ти постижения — продължи Франк Уайли. — Четирийсет и три процента по английски, трийсет и седем по математика… и все в този дух. Така ли е, Били-Джо?

— Не ми пука — измънка момчето. — Кво ли важно има в тях… Оставете ме да играя и ми се махайте от пътя! Ще бъда богат и известен и ще играя в Националната лига! Вие нали сте били там, господин Уайли?

Бет разбра какво целеше: помощ от съмишленик! Момчето не виждаше по-далеч от носа си и беше убедено в правотата си. Тя затаи дъх в очакване на отговора.

— Бил съм, но не е толкова просто — въздъхна Франк. — Понякога ми се искаше да е, но… Във футбола има много повече неща от тичането, Били-Джо. А първото препятствие по пътя ти е училището. Трябва да се пребориш с него. Но най-напред ще трябва да започнеш да идваш редовно на училище!

— Не разбирам — каза госпожа Кръч. — Той вечер учи, а пък…

— За другите вечери не знам — прекъсна я Бет, — но за сряда съм сигурна, че не си е бил у дома. Тогава ходя на църква и го виждам на булевард „Гудиър“ и на отиване, и на връщане!

— Не е възможно! — намеси се госпожа Маубрей. — Аз говоря със сина си по телефона всяка вечер в осем часа! Всяка вечер! Не може да сте го видели! Не е възможно!

— Странно — обади се Уайли, — аз също го видях миналата сряда, в един червен открит камион… Доста ме ядоса. За малко да повикам полицията.

— Не ставайте глупав! — ядно изстреля лелята. — Той е само на шестнайсет и няма нито кола, нито книжка, така че…

— Твърдите ли това? — Франк разкопча сакото си и с усилие се удържа да не скочи от стола си.

— Щом няма кола — продължи Бет, — значи има брат близнак!

— Няма да е трудно да се установи — кротко каза Франк Уайли — защото аз имам номера на камиона, за който говорим. Ще се обърна към пътната полиция и ще разберем дали не е откраднат… Това май беше същият камион, който се опита да прегази госпожица Хендли миналата сряда вечерта — добави той след кратка пауза. — И тя трябваше да постъпи в болница! Май че е най-добре да повикам полиция!

— Но… — заекна госпожа Маубрей.

— Но през цялото време — стана Франк и забарабани по масата, — някой тук лъжеше. И май не беше само един. Най-много мразя лъжците! Имате ли да кажете още нещо, госпожо Маубрей?

Жената го гледаше гневно, но не каза нищо.

— А вие, госпожо Кръч?

Никакъв отговор.

— Тогава ви съветвам да се заемете сериозно с този младеж, иначе ще бъде изключен от училище, скъпи дами и тогава няма да може да играе любимия си футбол, никога вече! След девет години в Националната футболна лига мога напълно отговорно да ви заявя, че там няма място за глупаци!

— Момент само — намеси се Бет. Тя не искаше вечерта да завършва така. — Защо не опиташ с бейзбол, Били-Джо? За да станеш професионален футболист, трябва да завършиш и колеж. А за бейзболист можеш да бъдеш селекциониран още от гимназията!

— Не ме интересува никакъв бейзбол — надигна се момчето. — Само футболът! А ако ме издадете на полицията, ще съжалявате!

— Нека тогава да кажа нещо в заключение — чу се гласът на Франк Уайли. — Изключен си от участие в училищните спортни отбори, смятано от днес, Били-Джо! И няма да променя решението си, докато не постигнеш задължителния образователен минимум!

— Ще отнеса това до по-висша инстанция — заплаши госпожа Кръч и се запъти към вратата. Госпожа Маубрей я последва. Били-Джо се поколеба за миг, после бавно тръгна след тях. В окото му блестеше издайническа сълза.

— Можеш да идваш на консултации — предложи му Бет.

— Никви консултации не ми трябват! — озъби й се той. — Само почакай, нещастнице!

— Били-Джо — името му беше изречено с равен тон, но го накара рязко да се обърне. Франк Уайли положи голямата си ръка на рамото му. — Да се разберем. Госпожица Бет е моето момиче. И който й причини зло, ще си има неприятности. Ще му натроша костите на дребни парченца. На много дребни парченца. Ясно ли е.

На лицето на момчето отново се изписа отчаяние.

— Ясно ли е? — повтори Франк.

— Ясно — измърмори момчето и бързо се измъкна навън.

Бет едва не се срина върху масата. Нищо не й причиняваше такова страдание като подобно отношение. Почувства нечия топла ръка на рамото си.

— Всичко това трябваше да бъде казано. Ти беше права, и сега също си права, Бет.

— Може да съм права — с горчивина в гласа отвърна тя, — и все пак не всичко е наред. Как ви мразя вас, спортистите! — тя се отдръпна от ръката му и стана, разплакала. — Чу го какво каза, нали, че иска само да играе! И това му е единствената амбиция! И е добър във футбола, нали?

— Да, добър е, но…

— Но няма да играе! — тя бършеше сълзите си. — Ако беше бейзболист, някой отбор можеше да го вземе и да му даде шанс! Но за футболистите и баскетболистите — не! Тях ги вземат от колежите! А тези, които не могат да се справят — какво става с тях? За тях изобщо на никой не му пука… О, съжалявам… Никой не го е грижа!

Той й подаде носната си кърпа. Имаше нужда от нея — от очите й сякаш се изливаше Ниагарският водопад.

— А такива като Били-Джо — продължаваше тя, — те какво да правят? Той ще направи тестовете само ако всички учители си затворят очите заради него! А аз не мога да наруша принципите си така грубо! — тя насила напъха кърпата обратно в ръцете му. — И уж всички сме прави, а за Били-Джо животът губи смисъл!

— Донякъде си права, но не във всички училища системата е такава — големите му силни ръце я обгърнаха и тя склони глава на гърдите му, там, където се чувстваше сигурно.

— И освен това — промърмори тя, — аз не съм твоето момиче!

— По дяволите! — прогърмя той. — Това, което казах, е вярно, Бет Хендли, и не искам да чувам повече глупави приказки на тази тема, иначе…

— Иначе ще си излееш яда върху мен ли? — беше почти шепот, но той го чу и се засмя.

— Нещо такова — мъжът хвана брадичката й, обърна лицето й към себе си и се наведе към нея.

Не съм неговото момиче, продължаваше да си повтаря тя, докато устните му я лишиха от всякаква способност да мисли. Светът изчезна, а у нея се събудиха едновременно удоволствието и бунтът. Не съм… Да, аз съм неговото момиче, но само ако той наистина иска това! За миг сестра й изобщо не съществуваше.

— О, свършихте ли вече? — Маргарет Луис влезе в кабинета си и се запъти към прозорците. — Идва страшна буря! Лично аз винаги съм обичала бурите, но не разрушителните! Вятърът така хубаво е прочистил въздуха, не мислите ли?

Бет и Франк вече се бяха разделили, но по лицата им от километър се забелязваше колко са сконфузени.

— Да — каза Франк, но трябваше няколко пъти да се изкашля, за да се чуе ясно гласът му.

Маргарет Луис не беше недосетлива. Тя се подсмихваше, докато се обръщаше към тях.

— Не можахме да се разберем мирно и тихо с роднините на Маубрей, аз го отстраних от отбора до постигане на задоволителни резултати в учението и бях заплашен, че случаят ще бъде отнесен до по-висша инстанция — докладва Франк. — Госпожица Бет ме обвини в коравосърдечие и аз я целунах, за да я опровергая. Хареса ми и смятам занапред да продължа да практикувам този начин на убеждаване.

— Е, не знам — отвърна Маргарет. — Имаше някакви правила относно нежелателното сближаване между учителите и администрацията… Но вие сте такава хубава двойка и ако не правите демонстрации пред учениците, аз нямам забележки… Какво ще кажете за урагана?

— По-добре да се прибирам — успя да изрече Бет, чувствайки как гневът й се надига отново. — Трябва да нахраня кучето, да разбера какво става със сестра ми, а на всичко отгоре и този ураган!

— Виждате ли колко е загрижена за мен — подхвърли Франк, докато се готвеше да излезе. — Без мен за никъде не е!

Тя спря само за да му хвърли гневен поглед.

— Престани! Просто престани… Франсис!

В отговор получи широка усмивка.

Към шест часа същата вечер ураганът „Офелия“ вече беше основната новина на деня. Всички телевизионни канали и радиостанции излъчваха предупредителни съобщения. Епицентърът беше на по-малко от петстотин километра и беше спрял да се придвижва, но заплахата беше твърде голяма. А от Съки все още нямаше вест. Фанг беше неудържим и решително отказваше да се отзове на името Панси.

— Спокойно, Фанг — ваза му Бет, след като затвори телефона за пети път. Сю-Ан изобщо не беше се появявала в Ню Орлийнз. В полицията и болниците наоколо не бяха регистрирали такова лице.

Бет и кучето излязоха на верандата да хвърлят още един поглед. Залезът обагряше в червено странните облаци, приличащи на конски опашки. Вятърът ту стихваше, ту засилваше поривите си, като извиваше дърветата и караше вратата на гаража да дрънчи. Капаците на прозорците, незатваряни цяла вечност, потропваха. Бет не искаше да остава сама в тъмната къща, затова се хвана на работа. По-добре да ги затвори отсега — сутринта бурята щеше да бъде в разгара си.

— Аз май и сега няма да мога да ги затворя — мърмореше си тя. — Трябва ми…

— Мъж, за да свърши тежката работа — обади се някой зад нея.

Тя рязко се обърна и се вкопчи в него.

— О, Франк… Франсис — надвика тя шума на вятъра, — аз…

— Никога не си се радвала толкова да ме видиш — прекъсна я той, вдигайки я от земята със смях. — Колко си дребничка всъщност, Бет Хендли! Защо, когато се ядосаш, изглеждаш двуметров гигант?

— Защото съм вещица — прошепна в ухото му. — Ние, вещиците, научаваме това на майчината метла… искам да кажа, в майчиния скут.

— Иска ми се да съм познавала майка ти — каза й той, като я завъртя около себе си толкова силно, че тя завика за помощ.

— И на мен ми се иска — отвърна Бет, когато най-после стъпи на земята. — Тя би те харесала. Тук ли ще стоиш, или все пак ще затвориш капаците?

— Мислех първо да те целуна.

Тя се отдръпна със смях.

— Не, недей! Знам ви аз вас, мъжете! По нашите места първо се свършва работата и после си получаваш наградата!

— Наградата ли? — повтори той, имитирайки южняшкия й акцент.

— Всъщност майка ми може би нямаше да те хареса чак толкова — подразни го тя. — Тя беше истинска дъщеря на Конфедерацията. Прадядо ми се е сражавал…

— Страхотно! — грабнал отново той. — Моите предци са дошли тук чак през 1921 година и като истински варварин смятам да те целуна още сега!

— Какво става тук, ако мога да попитам?

Бет погледна през рамо, поруменяла от смях, и едва не си глътна езика.

— Съки! — ахна тя.

— Смятам, че се вижда с просто око — отговори Франк. — Целувам едно момиче. Или по-точно тъкмо се канех да го направя. Ако нямаш нищо против, изчакай минута-две и после можем да си поговорим надълго и нашироко!

— Само да си посмял…

— Слушай, Сю-Ан, сестра ти може да изглежда дребничка, но не е лесно да я държиш така дълго време. Изчакай! — той й обърна гръб и се зае с целуването. Бет затвори очи. Това изглеждаше най-приемливо. В края на краищата, ако той си е наумил да я целува, никой не можеше да му попречи — дори присъствието на Сю-Ан. Това я успокои за момент, а останалото беше негова работа.

Целувката бе толкова опияняваща, че Бет усети какво става едва след втория удар. Съки беше грабнала старата метла и налагаше Франк с всичка сила.

— Какво, по дяволите… — изрева той, но все пак успя да пусне Бет и да я отмести встрани, преди да се обърне към нападателя си. — Какво си мислиш, че правиш, момиченце? — мъжът хвана дръжката на метлата през средата и я счупи надве, преди да я хвърли през перилата. — Какво изобщо искаш? — ако не бяха шумовете на приближаващата се буря, можеха да чуят гласа му до другия край на града.

— Да ти пръсна черепа! — изкрещя Съки в отговор. Лицето й се беше изкривило в грозна гримаса. — И нейния също! Никой не може да ми отнема моето, проклета да е! Казах й да не се мярка пред очите ти! Проклети да сте и двамата! — момичето се озърташе за друго оръжие.

— Недей, Съки — проплака Бет.

— И не се опитвай да ми се умилкваш, Бет Хендли! Ти не си ми сестра! Само да беше жив татко, той щеше да те…

— Почакай малко — каза Франк. Той приближи и хвана Сю-Ан така здраво, че тя не можеше да помръдне. — Първо, никога не съм ти давал повод да мислиш, че се интересувам от теб. Второ, Бет е моето момиче и не мога да стоя безучастно и да слушам как я обиждаш. Струва ми се, че си се качила на главата й, и то от години, Сю-Ан. Време е да слезеш. Ние с Бет ще се оженим. За теб и отвратителния ти характер няма да има място в дома ни. Разбра ли?

Той най-накрая я отмести от себе си и я пусна. Сю-Ан беше пребледняла. По лицето й се затъркаляха сълзи. Фанг избра точно този момент, за да вземе участие в спектакъла. С един ритник на острата си обувка Сю-Ан го изпрати квичащ в ъгъла.

— Не смей да докосваш кучето ми! — извика Бет. Съки усети, че няма да й се размине, и хукна към алеята. — О, Господи, не! — изплака Бет. Съки вече беше в колата.

Моторът изрева, гумите изскърцаха — и момичето изчезна в бурята.

— Слава Богу, че се махна — каза Франк Уайли и я прегърна успокоително през раменете.

— Боже мой, не! — Бет се притисна до топлото му тяло.

— Всичко свърши, Бет. Нищо лошо не се е случило.

— Ти не знаеш — плачеше тя тихо. — О, Франсис, не искам да ти мокря ризата, но… ти не знаеш!

— Ти ще ми кажеш — увещаваше я той. — Започва да ръми. Кажи ми какво не знам!

— Само да погледна Фанг — измъкна се тя от прегръдката му. Кучето се беше свило на кълбо в най-отдалечения ъгъл и още скимтеше. Дойде при господарката си и се сгуши в нея. — Смятам, че нищо му няма.

— Тогава ела и ми кажи — настоя той. Вече се беше стъмнило напълно. Тя виждаше неясните му очертания — едра фигура, седнала на люлката и клатеща я напред-назад с крак. Тя се върна с Фанг в ръце. Имаше достатъчно време, за да се настани и да пусне кучето долу. И да се свие в убежището, което той й беше приготвил. Ръката му отново я обгърна.

— Тя не е… — Бет търсеше подходящите думи. — Има проблем, Франсис. Може да се нарече психически. От години е подложена на лечение. Мислех, че ще се възстанови бързо, но баща й… Моят втори баща…

— Какво баща й?

— Той се самоуби. Съки го намери… в гаража. И не можа да забрави това. Тя е чувствителна и…

— Боже мой — промърмори той. — И ти трябваше да се съобразяваш с това през цялото време?

— Разбира се — отвърна Бет. — Тя ми е сестра. Майка ми ме помоли да се грижа за нея. А сега Съки тръгна нанякъде — и не знам къде да я търся. Тя е склонна да направи какво ли не. Стори ми се, че е пила. Страх ме е.

— Не се бой — той се отмести и я притегли по-близо до себе си. — Ще остана с теб тази нощ.

Ако беше направил това изявление вчера, Бет щеше да се ядоса. А сега й изглеждаше толкова… хубаво.

— Може би е добре да се обадим в полицията, за всеки случай — предложи той.

И той влезе в къщата, без да дочака отговора й. Всъщност отиде в кухнята, която се намираше от другата страна на къщата, до задния вход. Затова когато Бет видя как няколко коли идват откъм Трето Авеню и влизат в алеята на нейната къща, не издържа и изпищя.

Три чифта фарове се бяха насочили срещу нея и я бяха приковали на люлката като пеперуда в хербарий. Чу затръшването на вратите и отново изпищя. Неясните фигури започнаха да я замерват с нещо. Две от ракетите не достигнаха до нея, а третата я удари в стомаха и се счупи. Яйца! Това бяха сурови яйца! Тя изпищя отново.

Фанг най-после показа смелост. Изскочи иззад люлката и се спусна към алеята с ръмжене. Някой се изсмя в тъмнината. Но не задълго.

Вратата зад Бет се отвори.

— Добре ли си? — попита Франк. Преди тя да реагира, той вече се носеше като танк надолу по стъпалата. Един от нападателите съзря опасността и скочи в колата си. Останалите двама се поколебаха и забавянето им се оказа фатално. Франк изрева нещо и се нахвърли върху тях. Този, който беше успял да влезе в колата си, запали мотора и изкара колата на улицата. Вторият лежеше до колата си неподвижно, а третият се намираше в ръцете на Франк Уайли, който така го разтърсваше, че главата му отскачаше напред-назад като на парцалена кукла.

— Франк! — Бет, отърсила се от стъписването, тичаше към полесражението. Опитът й да го спре се оказа безуспешен. — Ще го убиеш! — извика тя.

Яростта бавно се отдръпваше от лицето на Франк, но той все още не пускаше жертвата си.

— Да — отвърна той. — Само преди минута исках точно това! Ти добре ли си?

— Аз… Да, добре съм. Само съм малко изцапана, но иначе нищо ми няма. Кой е този?

— Кой може да е? — мрачно каза мъжът. Били-Джо и едно от неговите приятелчета. Не го познавам, но ми се струва, че не е ученик от гимназията… Слушай, скъпа, повикай полицията! Кажи им, че ни трябва и линейка.

Бет забърза към къщата. Щом чу гласа от другата страна на линията, изведнъж се успокои. Накрая остави слушалката и си пое дълбоко дъх — за първи път през последните двайсет минути. Бавно излезе на двора, където Франк пазеше двамата си пленници. Някъде отдалеч се чуха сирени и след малко полицията пристигна. Франк обясни всичко. Бет, макар и все още трепереща, намери сили да остане близо до него.

Когато всички си тръгнаха, той я поведе към къщата. Фанг не се отделяше от тях. Почти по навик отидоха в кухнята.

— На какво приличам само — въздъхна тя.

— За мен си прекрасна — отвърна той и тя отново се намери в обятията му.

— Радвам се, че всичко свърши… Но защо ме замерваха точно с яйца?

— Защото петната по стените няма да се изчистят — обясни й той. — Цялата къща ще трябва да се пребоядиса.

— О, Боже — измънка тя, — не мога да си го позволя!

— Това не е най-важното — прошепна той, докато галеше косите й.

— А кое е най-важното?

— Че някой е отишъл до булевард „Дудиър“ и е изпратил тези момчета тук. Предложил им е по петдесет долара на всеки, за да дойдат. Някой.

— Не — противопостави се Бет. — Тя ми е сестра! Тя не би могла да направи такова нещо!

— Не би ли могла? — преди да дочака отговора й, той я притисна в прегръдките си. — Стига ти за днес, мила. Хайде да те натопим във ваната!

Девета глава

Бурята продължи цялата нощ. Парцаливи облаци закриваха луната за миг и отминаваха. Шумът от гръмотевиците се смесваше с плющящия дъжд и затихваше някъде на северозапад.

Бет, облечена в топла нощница след банята, не можеше да стои затворена между четирите стени. Излезе заедно с Фанг и седна отново на люлката. Заслуша се в малкия транзистор. Франк Уайли се извисяваше като планина в мрака, а силната му ръка, прегърнала Бет през раменете, й даваше чувство на сигурност. От време на време разменяха по някоя дума.

— Но ти не разбираш! — за десети път повтори Бет. — Ти просто не познаваш Съки!

— Няма спор по това.

— Тя винаги е била… чувствителна. Дори аз не я разбирах през първите години. Но после… тя ми стана сестра, не разбираш ли? Трябва да обичаш собствената си сестра!

— Последни съобщения за урагана „Офелия“ — разнесе се глас от транзистора. — Сега той е на около триста и петдесет километра от крайбрежието. Ако продължи да се движи в очакваната посока, скоро ще стигне до областта между Ню Орлийнз и Гълфпорт. Максималната скорост на ураганните ветрове е сто и седемдесет километра в час. Съобщава се за потопена от тях нефтена платформа с трима работници. Очаквайте още новини.

— Господи! — потърси убежище при мъжа Бет.

— Не виждам да се молиш — подразни я той.

— Не е нужно… да се молиш на глас — отвърна му тя. — Бог знае всичко, което мисля. Ако успея да прочистя мислите си, може да чуя съвета му.

— Така ли? Той отговаря ли на молитвите?

— Винаги — Бет се извърна, опитвайки се да види лицето му. Нищо не се виждаше и тя прокара пръсти по бузата му. — Ти и това не разбираш, нали, Франсис, че Бог отговаря на молитвите ли? Ако беше вярно, светът щеше да е още по-луд и объркан!

— Видя ли? Знаех си, че не си разбрал. Той отвръща на всички молитви, но понякога отговорът му е „не“!

— Превъзпитавате ли ме, госпожице Бет?

Тя се засмя.

— На превъзпитаване подлежат само тези, които преди това са били възпитани!

— Знаех си аз, че трябва да си плюя на петите, още щом видях предупредителния знак в очите ти: „Внимание — баптист!“

— Непоносим си!

— Но сега, когато вече е късно за бягство, ще ти кажа нещо важно. Ние, мъжете, сме застрашен от изчезване вид. Затова с нас трябва да се внимава. А сега ще те накажа за лошото отношение!

— Да, да — развесели се тя. — Искам същото наказание като миналия път!

И двамата отново се целунаха. Веднага след това в съзнанието на Бет отново изплува Съки.

— Наистина ли смяташ, че тя е изпратила тук тези момчета?

— Мразя да наричам някого с моя ръст „момче“ — каза той. — По скоро бих го нарекъл гангстер. Абсолютно съм сигурен.

— Но… Но тя ми е сестра!

Той повдигна брадичката й, почти опря нос в нейния и целуна клепачите й.

— Грешиш, Бет. Ти си й сестра, но тя на теб — явно не.

— Не говори така! — каза Бет с нисък, печален глас, сякаш осъзнаваше, че той може и да е прав. — Но… къде може да е тя? Когато е в такова състояние…

Телефонен звън прекъсна думите й. Тя скочи, разпилявайки всичко, което държеше, почти настъпи Фанг и се спъна в транзистора. Но успя да вдигне слушалката след второто иззвъняване. В тъмнината Франк чуваше гласа й — нежен и едновременно с това тревожен.

Само аз мога да я спася, помисли си той. Да й помогна да преодолее този кошмар и да се оженя за нея. Ако и тя иска това. Понякога Бет се издаваше, че не й е безразличен. Само да можех да се владея по-добре, упрекна се Франк. Да не избухвам така заради Сю-Ан. Кой би могъл да знае, че ще дойда в това малко градче и точно тук ще намеря най-прекрасната жена на света? Доброта, красота и привързаност — и сексапил за десет жени! Никога не съм срещал жена, която да ми въздейства така силно! Само да кажа на леля Хариет!

Той още клатеше глава в почуда, когато Бет се върна. Поспря на прага, сякаш нерешително, и изведнъж се хвърли към него. Реакцията й беше инстинктивна — търсеше подкрепа. Изглеждаше замаяна, а очите й бяха широко отворени и немигащи.

— Бет?

Тя се сгуши в прегръдките му и от гърлото й се изтръгна слаб стон.

— Бет, какво има?

— От полицията… — гласът й беше приглушен, а лицето й — заровено в ризата му. — Намерили са колата на Съки на Палестайн Роуд, до дренажните тръби.

— Това е по-добро от нищо. А как е тя?

— Не знаеха — проплака Бет. — Предното стъкло е счупено, а по кормилото имало кръв… Но Съки не била там!

Бет се беше отпуснала в обятията му със сухи очи. Това го разтревожи — тя нямаше да почувства облекчение, докато не заплаче. Той залюля люлката. Какво да й каже? Цялата история беше прекалено сладникава за човек като него, но… кой знае, това можеше и да помогне.

— Бог ще се погрижи за всичко — прошепна й той и я притегли по-близо.

— Разбира се — въздъхна тя, сякаш си припомни нещо забравено. И изведнъж тялото й се отпусна в прегръдките му. Той се опита да я издърпа настрана, за да я види по-добре под уличната лампа. Лицето й беше бледо, почти безкръвно. Дишаше на пресекулки, а очите й бяха затворени. Дали беше заспала? Той я премести в по-удобно положение. Бет не помръдна.

— Заспала! — промърмори той на себе си. — Тя е припаднала, идиот такъв!

Претовареното й съзнание се беше самоизключило. Той внимателно я настани в люлката — чувстваше допира на бедрата й, на тежките й гърди… Стоически застана до нея, за да я пази от урагана и страховете на нощта.

В пет часа сутринта телефонът отново иззвъня. Облаците се бяха сгъстили. Целият свят беше посивял. Батериите на транзистора се бяха изтощили — и по-добре. Беше чул достатъчно за капризния ураган, който сменяше посоката си с женско непостоянство.

Не си спомняше как е успял да стигне до телефона, без да събуди момичето, спящо на коленете му. Уморен женски глас изказваше съмнения относно неговата самоличност.

— Не може ли да говоря с госпожица Хендли? — настояваше гласът. — Обаждам се от болница „Кросби“!

— Не можете да говорите с нея в момента — прошепна той. — Аз съм нейният годеник, Уайли. Заместник-директор съм на гимназията — беше сигурен, че това ще й вдъхне респект и най-после ще получи информацията. И се оказа прав. След неясните шумове и мърморене от другата страна на линията се чу глас на по-възрастна жена.

— Госпожице Хендли?

— Господин Уайли е на телефона — поправи я той.

— Да, господин… Уайли. При нас току-що постъпи пациентка на име… Фостър.

— Съки! — извика той. — Да, Сю-Ан Фостър е доведена сестра на годеницата ми. Как е тя?

— Слава Богу — каза сестрата, — не бяхме сигурни в самоличността й… Госпожица Фостър е претърпяла катастрофа. Има слаб кръвоизлив в областта на главата, но нищо опасно. Може би е получила сътресение на мозъка, но още не знаем колко е сериозно. На рентгена не се видяха фрактури по черепа. Все пак е по-добре да остане в болницата. Бихте ли дошли — вие или заварената й сестра, — за да ни дадете необходимите данни за документацията?

— Смятайте, че вече сме при вас, госпожо! — извика той.

Болницата се намираше съвсем наблизо. Бет още не беше се събудила съвсем, когато спряха на паркинга.

— Пристигнахме, мила — внимателно каза той.

— Пристигнахме? Къде пристигнахме? О, Боже, да! Съки е тук! Помогни ми да сляза.

Той я пое на ръце и затвори вратата на колата.

— Май вали — установи тя. — Но, Франсис, аз съм по халат!

— Както и повечето хора тук — каза той, подсмивайки се. — Замълчи. Трябва да изкача тези стълби, а ти май ми натежаваш, скъпа!

Лекарят, който ги посрещна, изглеждаше уморен, побелялата му коса бе разрошена. Стетоскопът му се подаваше от джоба.

— Още една пациентка? Какво й е?

— Нищо й няма — отговори Франк. — Ние сме роднини на Сю-Ан Фостър. Току-що сте я приели.

— Май ви познавам отнякъде — въздъхна възрастният мъж. — Ами да, госпожица Бет! Сю-Ан, малката Съки… Тъкмо я закараха в стаята. Сътресение на мозъка и дребни охлузвания. Беше много пияна и вероятно поради това не е пострадала по-сериозно. Но как сте я пуснали в това състояние да шофира, Бет?

— Изобщо не я е пускала — раздразнено каза Франк. Сякаш Бет беше виновна! — Сю-Ан може да се грижи за себе си. Критично ли е състоянието й?

— Главата е твърдо нещо — отбеляза лекарят. — Дали е критично? Е, не чак толкова. С помощта на успокоителните ще се съвземе бързо. До сега са докарали цяла дузина пациенти, а ако бурята се разрази както очаквам, ще дойдат още толкова! Тя е в двайсет и шеста.

— Не можете да влезете там! — спря ги сестрата в коридора.

— Обзалагам се, че ще го направим! — отвърна Франк.

— Ще повикам охраната — заплаши сестрата.

— Гледайте да са по-яки!

— Ами… влезте, но само за минутка и ако сте родителите й.

— Родители сме — и Франк нахлу в стаята. Едното легло беше празно, а на другото лежеше Съки. Ураганът „Офелия“ разтърсваше прозорците, дъждовните капки почукваха по стъклата. Но на Съки това не и правеше впечатление. Отпусната по гръб с ръце върху завивките, тя лежеше с немощна усмивка и бинтована глава.

— Боже мой, тя е мъртва — промълви Бет.

— Не е — увери я Франк. — Само е заспала.

— Вече я видяхте — намеси се сестрата. — Сега излизайте и изчакайте навън!

— Тук, сестрите, май с конкурс ги избират — промърмори Франк.

— Точно така — отвърна му сестрата. — А сега вън!

Той излезе в коридора и настани Бет в чакалня с два стола и дървена пейка.

— Оставям те за малко — каза той. Стори и се, че въздъхна с облекчение, когато я настани на стола.

— Много ли съм тежка?

— Ти какво, искаш да ми смачкаш самочувствието ли — ухили се той. — Да, ужасно си тежка! Или аз нещо вече не издържам!

— Не се безпокой, ще ти отмъстя някой ден — той оправи халата й и отново се засмя. — Изгубили сме единия ти пантоф. Ще трябва да го потърсим на връщане. Колко смяташ да останем?

— Докато се събуди Съки.

— Може да не е скоро.

— Колкото е, толкова! — тя се отпусна тежко и затвори очи.

— Колкото е, толкова — прошепна той. Наведе се над младата жена, отметна косата от лицето й и я целуна по носа. Тя се усмихна едва-едва, но Франк вече го нямаше, за да попита какво означава, това.

Когато отново отвори очи, Бет видя как сестрата на гишето предава дежурството на друга. Някой седеше на скамейката до нея. Бет се обърна с усилие и се вгледа в него.

— Били-Джо? Какво правиш тук?

— Казаха ми да чакам — отвърна момчето. — Полицията.

— Полиция ли? Не сме викали полиция този път.

За момент настъпи тишина. Момчето седеше с ръце на коленете, мачкайки нервно панталона си.

— Голяма работа е този Уайли — каза Били. — Мислех, че ще ме разфасова… Съжалявам, госпожице Бет.

— Разбирам — въздъхна тя. С мъка постави ръка върху неговата и го потупа успокоително. — И аз за момент си помислих…

— Че ще ми види сметката — прекъсна я момчето. — Щеше да го направи, ако не бяхте го спрели. Аз… мислих доста.

Били отново замълча. Бет го погледна. Той искаше само да играе! Това престъпление ли е? Тя отново го потупа по ръката окуражаващо.

— Госпожице Бет, вие вярвате ли в това, което ми пробутвате?

— За ученето ли? Да, вярвам, Били-Джо.

— А той? Той вярва ли? Аз прегледах стари броеве на вестници… Какъв звяр е бил, докато е играл в Националната! Направо ги е разпердушинвал, но сега… сега се е променил.

— Зависи какво разбираш под „промяна“ — отвърна тя мрачно.

— А тази там докторска степен от футбола ли я е получил?

— Не, Били-Джо. Получил я е след това. Човек не може цял живот да играе футбол.

— Сигурно сте права — промърмори момчето. За първи път обърна лице към нея. — И вие сте страхотна, госпожице Бет. И дори сте по-упорита от него.

— Ти ли го казваш? — засмя се тя и си наложи да държи очите си отворени. Това беше един от най-странните й разговори с ученици. Какво ли би казал Франк Уайли, ако го чуеше? Ще трябва да си поговори с него…

И отново в съзнанието й изплува Съки — измъчена, на крачка от смъртта там на леглото… И всичко заради него! Аз също го искам, Съки, а никой не знае той самият какво иска! И ако нищо не се промени, Съки пак ще отпраши с колата и този път вече ще се убие! Какво да правя? Да се боря с нея? Или да отстъпя, както винаги? В края на краищата тя не е виновна, че се е родила толкова… свръхчувствителна. Тя ми е сестра, а аз обещах на мама…

Бет не искаше обяснения, нито отговори. Искаше само да седи тук и да плаче, докато всичко потъне в сълзи — и в тях да плува единственият й пантоф. Но не можеше да направи това — съвестта не й позволяваше. Тя потисна напиращите сълзи и се обърна към момчето.

— И какво всъщност чакаш, Били-Джо?

Уморените му очи бавно се обърнаха по посока на гласа й.

— Наистина ли ви интересува какво става с мен?

— Разбира се, че ме интересува.

— А господин Уайли?

Бет си пое дълбоко въздух и се взря в Били. Зад безразличието на това момче нещо викаше за помощ. Трябваше да внимава с отговора.

— И той също се интересува от теб.

— Мислите ли, че вече е много късно да се променя?

— Никога не е късно. Ти имаш нужда от помощ, Били-Джо. Ние с господин Уайли ще ти помогнем. Няма да ти е леко, но ако се потрудиш малко, може би пак ще можеш да играеш!

— Лесно ви е на вас — въздъхна Били. — А аз чакам полицаите, госпожице Бет. Искат да дам показания за сестра ви.

— За сестра ми ли?

— За онази русата. Лекарят й викаше Съки. Сестра ли ви е?

— Да.

— Тя… напълно ли е нормална?

— Ами да… Само че е малко по-особена. Но нали знаеш, Били-Джо, хората са различни… Какво е станало?

— Не знам точно. Тя каза, че искала да ни види след това. След идването ни до вашата къща. На входа на Ботаническата градина. Аз закъснях и другите ми казаха, че била там, после дала газ и поела нагоре по Палестайн Роуд. Това изобщо не е път за високи скорости, да не говорим пък за жена и в тази буря… Аз тръгнах след нея. Почти я бях настигнал, когато тя се блъсна в дренажните тръби и изхвръкна на пътя.

— И ти извика помощ?

— Нямаше кой да помогне. Всички нормални хора си стояха вкъщи. Аз доста се бях изплашил. На филмите винаги резервоарът избухва, нали знаете… Така че я завлякох до моята кола. Струваше ми се, че е мъртва, но знае ли човек? Докарах я тук… А колата така и не избухна! Понякога ми се струва, че ония от телевизията показват такива глу…

— Може и така да е — прекъсна го със смях Бет. — Боже мой, Били-Джо, колко храбро си постъпил! — тя се изправи, той също. Мозайката под босия й крак беше студена, но тя не усети. Прегърна момчето и се засмя, когато то се изчерви. Понечи да го целуне, но Били-Джо се отдръпна и тя улучи носа му.

— Да не би за първи път да целуваш момиче, Били-Джо? — присмя му се Бет.

— Не, но с по-стара… — промърмори той. — Искам да кажа…

— Знам какво искаш да кажеш — поусмихна се тя, после изведнъж стана сериозна. — Ти може би си спасил живота на сестра ми. Никога няма да забравя това.

Червенината по лицето му се сгъсти почти до цвета на косата, му. Така ги завари Франк.

— Чудя се какво ли става тук? — Франк се шегуваше, но Били-Джо прие думите сериозно.

— Нищо не съм направил — измънка той напрегнато. Свали ръцете на Бет от раменете си и отстъпи назад. — Аз не бих… Нали казахте, че е вашето момиче… Но тя стана и ме прегърна, и… Проклет да съм, но тя започна да ме целува!

— Да, това й е навик, знам — съгласи се Франк Уайли. — На мен винаги ми е харесвало. А на теб?

— Аз се изплаших — призна Били-Джо. — Спомних си как казахте, че ще ми натрошите костите… Отде да знам дали… Не ми се случва много често да ме целуват стар… искам да кажа учителки.

— Нарече ме стара — оплака се тя, докато пристъпваше към Франк, а той съвсем машинално я прегърна. — Стара съм била!

— Не е ли вярно? — подразни я Франк и се разсмя.

— Ако още не знаеш, Били-Джо е докарал Съки тук!

— Научих вече.

— Винаги всичко знаеш! — обвини го тя.

— Мъжете трябва да владеят положението — съгласи се той.

На Бет й се прииска да го смушка с нещо, но нямаше с какво.

— Дали ще ме арестуват? — предпазливо попита Били-Джо.

— Да те арестуват ли? За какво? Та ти си герой!

— Шегувате се, нали? И майка ми не би повярвала на думите ви, макар че тя вярва на всичко.

— Изчакай тогава до следващия брой на местния вестник! — посъветва го Франк. — Изпратили са репортер насам. Представяш ли си големите заглавия, например: „Мъж от Пикаюн спасява човешки живот“?

— Мъж? Мъж ли ще ме нарекат?

— Е, може би ще искат да напишат „младеж“, но „мъж“ звучи по-добре, не е ли така? И аз ще използвам връзките си…

— Как пък да не дойде репортер в тази буря да ме интервюира — мен! — сърдито каза момчето. — Да не е луд!

— Такава им е работата — убеждаваше го Франк. — И освен, че е луда, репортерката е и хубава. Последния път, когато се видях с нея, тя се канеше да дойде с полицейската кола.

— Изобщо не вярвам, че ще дойдат — държеше на своето Били-Джо.

Но те все пак дойдоха. И когато си свършиха работата, Били-Джо триумфално се завърна у дома с полицейската кола, с включена сирена и запалени фарове — както беше пожелал.

— Хайде, Бет — подкани я Франк. — Съки няма да се събуди през следващите няколко часа. Хайде да отидем да те облечем!

Тези думи я накараха да потрепери. Бяха съвсем невинни на пръв поглед, но и най-наивното момиче би усетило по интонацията на мъжа, че той имаше предвид „да те съблечем“. А тя още не беше сигурна как да реагира. Все още.

Съки се пробуди по обяд. Градчето беше обхванато от затишието, предвещаващо идването на урагана. Улиците бяха пусти. Повечето хора бяха напазарували набързо най-необходимото. Училищата бяха затворени. Всичко се беше притаило в очакване. А Съки отвори огромните си сини очи и се усмихна.

— Бет? Какво правиш тук?

— Чакам да се събудиш, глупачето ми. Как се чувстваш?

Съки посегна към главата си.

— Да не би да са ми отрязали косата? Само не ми казвай, че са ми отрязали косата! — в думите й имаше паника.

— Бързо ще порасне — успокои я Бет. — Как се чувстваш?

— Ами… малко ме боли главата… О, Бет, чувствам се глупаво, наистина глупаво. Как можах да… — и от очите й потекоха сълзи. Лекарят беше казал да не я тревожат. — Колко неприятности ти причиних! — проплака Сю-Ан.

Бет сковано се изправи. Седеше до леглото на сестра си от сутринта и мускулите я боляха. Наведе се над Съки и нежно я прегърна.

— На мен нищо ми няма, скъпа — каза тя тихо. — Всичко е наред. И ти нямаше да пострадаш, ако не беше проклетият ураган…

Но Съки не я слушаше. Още една сълза се отрони от окото й.

— Ами Франк? — извика тя. — Горкият Франк!

Да, горкият Франк, мислеше си Бет, сядайки на стола. Виеше й се свят. Горкият Франк, който само преди няколко часа беше пил най-отвратителното кафе в живота си и я беше помолил да се омъжи за него. Горкият Франк. А тя не толкова горката Бет Хендли, му беше казала, че го обича, а сърцето й биеше лудо. Беше му казала още, че първо трябва да разговаря със сестра си.

— По-рано не говореше така — откъсна я от мислите й Съки.

— Как?

— Никога по-рано не си казвала, проклетият ураган.

— Да, скъпа, нещата се промениха. Ти така ни изплаши!

— Наистина ли? — Съки сякаш се зарадва, че е била в центъра на вниманието. — Аз изобщо не стигнах до Ню Орлийнз. Седнах за малко в онова заведение на „Слайдъл“. А Франк кога ще дойде да ме види?

— Веднага щом се почувстваш по-добре. Понеже не е роднина, не го пускат. Казаха да не се вълнуваш много.

— Да, разбира се. А ако той дойде, ще се развълнувам и още как! Ти знаеше ли, че…

Каквото и да не знаеше, Бет така и не го научи. Лекарят влезе тромаво в стаята, следван от висок, привлекателен мъж, който усърдно се усмихваше.

— Смятам да си отида у дома и да поспя поне месец — обяви лекарят. — Запознайте се с доктор Портърман, най-новият член на колектива ни. Вашият господин Уайли предположи, че неговото присъствие може да ви подейства добре.

— Наричайте ме Майкъл — каза новият лекар, докато приближаваше към леглото и посягаше към китката на Съки. Не беше много трудно да се види интересът, проблеснал в големите сини очи.

— Франк ли ви изпрати? — изчерви се Сю-Ан.

— Само ме помоли да дойда — поправи я лекарят, докато осветяваше зениците й. — Състоянието ви е добро, като се има предвид през какви премеждия сте преминали, млада госпожице. Сега поспете малко. Ще дойда по-късно, за да ви… да ви прегледам по-обстойно.

— Добре — измърмори в отговор Сю-Ан. — О, Бет! — и тя се отпусна на възглавницата със затворени очи.

Възможно ли е това, питаше се Бет.

— Чудесно е от страна на Франк да направи всичко това за мен! — каза Съки. — Надявам се той да дойде скоро!

Не, излъгала съм се, помисли си Бет. Тя си държи на своето.

— Да, ще дойде — увери я тя. — Сега си почивай!

— Бет… ти никога няма да ме изоставиш, нали? Ти обеща…

— Знам, скъпа. Няма да те изоставя. Ще бъда с теб, докато съм ти нужна.

А ти няма ли да ме изоставиш, Съки? Някоя от нас не е съвсем искрена. А може би и двете? Бет наведе глава, за да скрие сълзите си. Толкова много обещания и отговорности й се бяха струпали! А малко по-рано тази сутрин тя като че ли беше усетила част от тях да се поемат от по-здрави плещи! Почти й беше олекнало. Почти.

Франк Уайли избра точно този момент, за да влезе. Или може би съдбата го избра. Той хвана ръката на Бет.

— Заспа ли?

— Да — прошепна Бет. — Току-що. Питаше за теб.

— Така ли? И защо?

— Франк, хайде да излезем!

— Не ми харесва тонът ти, Бет. Реши ли нещо?

Тя кимна. Мъжът нежно й помогна да стане и я подкрепяше, докато излязоха във фоайето. Бет се обърна назад само за миг — Съки отново се усмихваше насън.

— Явно сънува нещо хубаво — рече Бет.

— Ще излезе.

— Разбира се — той я заведе до входа и отвори. Вятърът жалостиво виеше.

— Само за няколко минути… Как хубаво ухае въздухът, нали?

Бет се олюля и се вкопчи в мъжа с две ръце. Всички планове, всички луди мечти… В очите и имаше сълзи, заради вятъра, разбира се. Франк погледна към нея. Лицето му беше каменно — сякаш мъжът вече знаеше какво ще чуе.

— О, Франсис — каза тихо Бет.

— Не можеш ли да го кажеш? Толкова ли е лошо?

— Да, мили мой. Аз… не мога да се омъжа за теб.

— Не можеш или не искаш?

— Какво значение има?

— Да, разбира се, няма значение. Мога ли да знам защо?

— Може да прозвучи глупаво, но… заради Съки.

— Сю-Ан? Каква връзка има тя с нас двамата, Бет.

— Тя… тя те иска, Франк!

— И заради това ти ми отказваш?

— Аз… Моля те, Франк, и без това ми е тежко.

— Но това е истината, нали? Сутринта не говореше така.

— Тогава… тогава не знаех какво изпитва Съки. Мислех, че… Обещах на майка ми, че ще се грижа за нея. Може да е навик, а може да е и дълг, не знам… Толкова съм объркана. Като че ли не мога да мисля.

Вятърът едва забележимо се усили и дъждът ги шибна безмилостно.

— Нека останем… приятели, нали, Франсис? — произнасяйки името му, тя сякаш погали мъжа, макар да не съзнаваше това. — Можем да се виждаме понякога.

Той се намръщи.

— Приятели, така ли? Няма да се получи, Бет Всъщност може би ще успея да си свърша работата в Пикаюн по-бързо.

Сякаш някой прободе сърцето й. Тя с мъка преглъщаше.

— Ще си намериш друго момиче — прошепна, а вътре в себе си горещо се молеше това да не се случи. Искам той да бъде щастлив, казваше гордостта й. Но не без мен, противопоставяше й се сърцето. Не без мен!

— Така ли мислиш, Бет?

— Трябва да мисля така — отвърна тя. Устните й се движеха, но от гърлото й не излизаше нито звук. Сълзите я задавяха.

— Май нямаме какво повече да си кажем — рече Франк Уайли, отдръпвайки ръката си. Всичко се четеше в погледа му. Мъжът се обърна и бързо тръгна по тротоара.

— О, Господи — прошепна Бет, докато гледаше как високата му фигура се отдалечава нагоре по булеварда. — Господи, какво направих?

Вятърът отново се усили. Дъждът шибаше в лицето й. И ако Бог й отговаряше, тя не можеше да го чуе.

Десета глава

Бет остана пред болницата, неподвижна като статуя, плискана от дъждовните струи на усилващата се буря. Франк го нямаше. Дори не беше се обърнал — беше се качил в колата си и заминал. Само двайсет минути бяха минали без него, а празнината в душата й вече приличаше на пещера. От ъглите й сякаш долиташе ехото на казани думи и се повтаряше отново и отново. Обичам те, Франсис, плачеше всичко в нея.

Бет беше силна жена. Но когато такава жена изпадне в отчаяние, тя се пречупва напълно. Бет сякаш се беше разпаднала на стотици малки парченца, светлини и сенки се гонеха пред погледа й, а в душата й цареше хаос — страх, сълзи и разкаяние.

Най-после младата жена влезе обратно в болницата. Там можеше да приюти тялото си, но за душата и нямаше подслон. Разсеяно тръгна по коридора.

— Госпожице Хендли, мога ли да ви помогна с нещо — сестрата веднага беше забелязала състоянието и.

— Не — каза го мрачно и с равен тон. Стигна до стаята на Съки и бутна вратата.

С умиращата сякаш беше станало чудо. Тя щастливо се усмихваше на доктор Майкъл Портърман, който беше приседнал на леглото й, противно на всички болнични наредби. Пронизителният смях на Съки не показваше наличие на черепни травми. Лекарят явно също се забавляваше.

— О, Бет, защо си се измокрила така? — попита болната.

— Бях навън да се сбогувам с Франк Уайли — каза Бет, приближавайки до леглото. Лекарят се отмести бързо, сякаш хванат на местопрестъплението.

— Е — нацупи се Съки, — радвам се, че си е отишъл! Толкова е досаден! И с тази негова сериозна физиономия…

— Радваш се, че си е отишъл? — Бет извика на помощ цялото си самообладание, за да не изкрещи. — Ти се радваш, че…

— Да, радвам се — призна сестра й. — Интересуваха го само парите ми, а освен това е и много стар за мен! — после реши да пококетничи. — Ти трябваше да опиташ с него, Бет. Той е точно твоят тип.

— Да опитам? Мой тип? — думите сякаш кръжаха около нея. Тя стоеше до леглото, а умът й блуждаеше.

— Но ти пък нямаш нито цент — тъжно заключи Съки.

— Нито цент? — Бет се взираше в сестра си, опитвайки се да подреди мислите си. — Ти… не си обичала Франк?

— Разбира се, че не съм! Ама че глупава идея! — отново смях и трепкане с мигли по посока на Майкъл Портърман.

Да, добре казано — ама че глупава идея! И аз наговорих всичко това на Франк заради тази малка идиотка — сестра ми!

— Не, не ми е сестра — тъкмо обясняваше Съки на лекаря. — Заварена сестра, да. Но всъщност нямаме никакви роднински връзки. И на външен вид сме различни, и по характер…

Ще убия това малко чудовище, каза си Бет. Гневът й се надигна някак от само себе си в опустялото й съзнание.

— По-добре да тръгваме — прекъсна мислите й лекарят.

— Да — промърмори Бет. — Ти не си ми сестра, нали, Съки?

И тя вдървено се обърна и тръгна към вратата. Доктор Портърман вървеше след нея, бъбрейки със Съки, докато вратата се затвори зад тях.

— Жизнено момиче — каза той на Бет. — Кипи от живот.

— Да, а освен това има и доста пари — замислено каза Бет.

Лекарят почервеня и тръгна в друга посока. Бет пое унесено към изхода.

По улиците нямаше жива душа. Бет вървеше към дома си, все още напълно объркана. Ураганът „Офелия“ най-накрая беше решил да стигне до крайбрежието, но не по пътя, по който прогнозираха. Беше продължил с гръм и трясък на запад, към Тексас. Но при смяната на посоката опашката му беше засегнала Пикаюн. Дърветата по булевард „Гудиър“ се огъваха под напора на вятъра. От време на време се чуваше проскърцване или звук от отчупени, клони, носени от въздушната струя.

Някой може да пострада, помисли си Бет, сякаш това не се отнасяше и за нея. Просто абстрактен някой . И понеже Бог се грижи за пияните и лудите, тя стигна невредима до дома.

Някакъв капак на прозорец се беше отворил и звукът от удрянето му в стената идваше иззад къщата. Отдалеч се чуваше лаенето на Фанг, задълго останал затворен сам. Младата жена се сви. Мокрите й коси падаха върху лицето в безпорядък. Тя ги отметна, но дъждът ги върна отново там. Някой се наведе над нея и внимателно ги отстрани.

— Само луд може да стои така под дъжда! — извика й Франк Уайли.

Неизвестно защо Бет не се изненада. Той й беше нужен и следователно беше тук! Тя се облегна на мокрите му гърди.

— И само луд може да стои заедно с него и да го критикува! — извика тя в отговор. Ядът, сълзите и бурята се бяха слели в едно. — Знаеш ли — продължаваше да се надвиква с урагана тя, — че нямам сестра? — съзнанието й още се въртеше в затворен кръг, от който нямаше излизане.

— Ти ли го казваш?

— И освен това нямам нито цент!

— Аха, и това е много важно, така ли?

— Имам само куче и тази къща… Но как ще прекарам живота си с тях, боже мой? Стара мома, учителка, това ли ще бъда цял живот?

Фанг беше успял да се измъкне от къщата и се втурна надолу по стълбите, джафкайки. Спря до солидно убежище — крака на Франк.

— Боже милостиви! — викът на Бет се извиси до писък. — Нямам дори куче! Ти, проклетнико, ми открадна и кучето! Сега единственото, което имам на този свят, е къщата!

Ако съществуваше Страшният съд, той явно започваше в този момент. Сякаш Бог отговаряше на Авраам. Гръмотевици разтърсиха небето.

Между къщата и гаража се извисяваше старият дъб, посаден на Великден през 1865 година, само седмица след срещата на генерал Лий с генерал Грант, за да ознаменува паметното събитие. Много по-късно дъбът беше прояден от насекоми и най-сетне изгни. Сега ураганът го подхвана. Дървото устоя на вятъра известно време, а после бавно, много бавно се сгромоляса върху покрива на къщата. Изглеждаше така, сякаш тя издържа тежестта, после поддаде и се разцепи през средата.

— Сега май вече нямаш и къща — произнесе мъжът спокойно до ухото й и я прегърна.

— Сега вече нямам и къща — повтори тя. Думите все още не бяха достигнали до съзнанието й. Мозъкът й трескаво търсеше отговор. Беше изгубила всичко свое — сестра си, кучето, къщата… може би и работата. — Нямам и къща — продължаваше да повтаря тя, облегната на гърдите на мъжа. — Нищо нямам. Само себе си. Нищо друго.

— Не си съвсем права — рече той с дяволита усмивка.

В замъгленото й съзнание блесна искра. Яростта взе връх над всички други чувства.

— Нищо нямам вече! — рязко се обърна към него тя. — И това не е смешно!

Той изтри мокрото й лице.

— Разбира се, че не е смешно. Просто лош късмет. Трябва да си смениш името. Какъв късмет можеш да имаш с име като Хендли?

— Франк, не разбирам много от игри на думи. Кажи го направо!

— Все още имаш мен — каза той тържествено.

— Все още… имам теб? — тя отметна кичурите коса от лицето си и го погледна изумено. Той беше толкова мокър и толкова сериозен, колкото и тя. — Теб ли, Франсис?

— Само протегни ръка и ме вземи, Бет. Аз все още имам къща, работа и…

През ума на Бет внезапно премина налудничава мисъл.

— Франк! Как стана така, че доктор Портърман пое Съки… искам да кажа нейното лечение?

— Хубавец е той — рече Франк. — Бяхме съученици. Стари приятели сме. Много услуги сме си правили. Хареса й, нали?

— Знаел си, че така ще стане, нали, Франк Уайли! Господи, има ли нещо, което не можеш да направиш?

— Няма такова нещо — призна той гордо. — Наистина няма.

Чу се последно проскърцване откъм поваленото дърво. И трясък от падането на разрушената къща.

— Бет?

Незнайно как тя отново се намери в прегръдките му, плътно притисната до гръдния му кош. Вълнението й беше по-силно от вилнеещата буря. Мозъкът й блуждаеше.

— Трябва да сваля тези мокри дрехи от себе си.

— Мислех си нещо във връзка с това. Но не смятам вечно да те нося, Бет.

— А само да протегнеш ръка и да ме вземеш?

— Това беше идеята ми — отвърна той.

Е, Бет Хендли, каза си тя с най-назидателния си тон, как се случи така, че от целия град ти последна разбра какво става?

И Бет протегна ръце…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.